КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа №758/2218/22

провадження №22-ц/824/5461/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року у складі судді Ковбасюк О.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отриманих коштів у розмірі 87 400 грн.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 08 жовтня 2020 року йому зателефонував ОСОБА_3 та попросив надати кошти в борг, які необхідно було перерахувати на рахунок його дівчини ОСОБА_2 , та повідомив, що отримані кошти будуть повернуті через декілька днів.

Вказував, що того ж дня ним було перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 87 400 грн. В подальшому, ОСОБА_3 постійно повідомляв по телефону, що кошти він поверне за декілька днів або перерахує на картковий рахунок, однак станом на момент подачі позову до суду грошові кошти останнім не були повернуті.

На підставі викладеного та посилаючись на норми статті 1212 ЦК України, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 17 січня 2023 року позивач звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог, обґрунтованих обставинами безпідставності набутих грошових коштів відповідачем по справі, порушивши при цьому вимоги частини другої статті 264 ЦПК України.

Посилається на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №759/1206/17.

Вказує, що встановивши відсутність укладення будь-яких договорів, зокрема і договору позики щодо спірних грошових коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності факту укладення договору позики між сторонами по справі, застосувавши до спірних правовідносин невірні норми матеріального права.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики та те, що у відповідача виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, зазначені позивачем в обґрунтування позову.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що 08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 під впливом обману на прохання його знайомого ОСОБА_3 надав останньому кошти в борг шляхом перерахування суми у розмірі 87 400 грн на картковий рахунок ОСОБА_2 ОСОБА_3 у телефонному режимі повідомив, що отримані кошти поверне через декілька днів.

Разом з тим, станом на час вирішення справи грошові кошти у розмірі 87 400 грн ОСОБА_1 повернуті не були.

Позивачем у справі було надано: копію квитанції №Р24АР24А649455673С16862 від 08 жовтня 2020 року про перерахунок грошових коштів у розмірі 1 400 грн на картковий рахунок № НОМЕР_3; копію квитанції №64685452 про перерахунок ним коштів в сумі 20 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_1; копію квитанції №А6ВК-АТ3Т-35В7-7МХ9 від 08 жовтня 2020 року про перерахунок ним коштів в сумі 30 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_3; копію квитанції №АМВ4-МС5К-К298-МА2С від 08 жовтня 2020 року про перерахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 30 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_3; копію квитанції № 9Н1Х-ССВЕ-Р6РЕ-95ХК від 08 жовтня 2020 про перерахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 6 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_3.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на положення статті 1212 ЦК України, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, відповідно до якої суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що грошові кошти у розмірі 87 400 грн надав у борг третій особі у справі ОСОБА_3 , перерахувавши їх декількома платежами на рахунок відповідача ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положеннями частини другої статті 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення частини першої статті 1047 ЦК України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики на відміну від договору кредиту за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Таким чином, зважаючи на пояснення позивача, а також враховуючи приписи частини другої статті 205 ЦК України, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами існували домовленості, а також виниклі правовідносини позики, адже поведінка останніх засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, обумовлених договором позики.

Позивач під час розгляду справи особисто посилався на факт існування між сторонами боргових зобов`язань з договору позики, а отже ОСОБА_1 необґрунтовано посилався на норми статті 1212 ЦК України, оскільки не довів безпідставність отримання відповідачем коштів у порядку статті 1212 ЦК України, адже позивач перевів кошти за наданими третьою особою реквізитами, уважаючи, що надає кошти у борг.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики та те, що у відповідача виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, вийшовши за межі позовних вимог, оскільки позивач посилався на положення статті 1212 ЦК України, є неспроможними з огляду на єдине обґрунтування позову наявністю між сторонами правовідносин з договору позики.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик