Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

місто Київ

справа № 209/4577/21

провадження № 61-11324св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Максюти Ж. І., Свистунової О. В., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), у якому просила:

- визнати припиненими зобов`язання її, ОСОБА_1 , за кредитним договором від 11 травня 2006 року № 310/0506/71-106, починаючи з 25 липня 2019 року;

- визнати припиненою іпотеку житлового будинку, загальною площею 186, 30 кв. м, житловою площею 91, 70 кв. м, опис: житловий будинок А-2; сарай Б-1; альтанка В-1; сарай Г-1; свердловина 1; зливна яма 2; огорожа 3-8; тротуар І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 12 травня 2006 року № 310/0506/71-106-Z-1, посвідченим нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кир`як С. А.;

- стягнути із АТ «Альфа-Банк» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 55 084, 69 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 11 травня 2006 року вона та Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк»

(далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») уклали кредитний договір № 310/0506/71-106 та 12 травня 2006 року сторони уклали договір іпотеки № 310/0506/71-106-Z-1.

Рішенням від 14 березня 2017 року у справі № 209/4391/16-ц Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області стягнув з неї на користь АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АКБ «ТАС-Комерцбанк», заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 303, 69 дол. США.

На виконання цього рішення 07 вересня 2017 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 та здійснюється щомісячне відрахування грошових коштів з пенсії позивачки згідно з постановою державного виконавця від 10 січня 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

ОСОБА_1 зазначала, що 25 липня 2019 року державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» зареєстрував право власності на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк».

Позивачка вважала, що заборгованість за кредитним договором від 11 травня 2006 року № 310/0506/71-106 погашена повністю, оскільки АТ «Альфа-Банк» як кредитор та іпотекодержатель задовольнив свої вимоги за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, внаслідок чого основне зобов`язання припинилося. Проте, АТ «Альфа-Банк» як стягувач у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 не надало державному виконавцю будь-яких документів про погашення заборгованості, а тому після липня 2019 року безпідставно продовжується відрахування з її пенсії.

АТ «Альфа-Банк» за період з 01 серпня 2019 року до 01 листопада 2021 року без правової підстави отримало суму в 55 084, 69 грн, враховуючи, що заборгованості за кредитним договором немає.

Стислий виклад змісту рішень суду першої інстанції

Рішенням від 21 червня 2022 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 травня 2006 року № 310/0506/71-106, починаючи з 25 липня 2019 року.

Визнав припиненою іпотеку житлового будинку, загальною площею 186, 30 кв. м, житловою площею 91, 70 кв. м, опис: житловий будинок А-2; сарай Б-1; альтанка В-1; сарай Г-1; свердловина 1; зливна яма 2;

огорожа 3-8; тротуар І, за адресою АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 12 травня 2006 року

№ 310/0506/71-106-Z-1, серія та номер 1387, посвідченим нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кир`як С. А.

Стягнув із АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 55 084, 69 грн.

Здійснив розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що правила статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. Суд врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц

(провадження № 61-22462св18) та від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), про те, що позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, має наслідком припинення правовідносин сторін за кредитним договором внаслідок набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, а також припинення іпотечного зобов`язання на підставі абзацу 4 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку». Відповідно грошові кошти, стягнуті з ОСОБА_1 з 25 липня 2019 року, в розмірі 55 084, 69 грн на користь банку у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 є безпідставно набутими та на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягають стягненню з відповідача.

Стислий виклад змісту рішень суду апеляційної інстанції

Постановою від 13 жовтня 2022 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», скасував рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року, ухвалив нове рішенням, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд обґрунтовував зазначене судове рішення тим, що при дослідженні судом обставин існування в особи права власності передусім потрібно встановити підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама лише державна реєстрація прав не є підставою виникнення та збереження права власності. З огляду на те, що запис про право власності АТ «Альфа-банк» на житловий будинок - предмет іпотеки - скасовано, тому не можна вважати, що банк за рахунок предмета іпотеки задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням. Також суд апеляційної інстанції врахував, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в повному обсязі не виконане, тому не можна визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором та визнати іпотеку припиненою. Відповідно у виконавчому провадженні з ОСОБА_1 правомірно стягнуті грошові кошти у розмірі 55 084, 69 грн на виконання судового рішення про стягнення боргу за основним зобов`язанням.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 14 листопада 2022 року з використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року, залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підставами касаційного оскарження наведеного судового рішення визначила те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 757/31271/15-ц

(провадження № 61-4156св18), від 26 лютого 2019 року у справі № 914/355/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 643/18466/15-ц

(провадження № 61-19014св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), від 03 липня 2019 року у справі № 646/7699/13-ц

(провадження № 61-9822св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), відповідно до яких позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19

(провадження № 14-212цс21), згідно з якими позов про витребування нерухомого майна є належним способом захисту прав іпотекодавця, який вважає, що його право порушене державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 378/305/18 (провадження № 61-46239св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19

(провадження № 61-19459св19), від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), щодо порядку застосування правил статей 356, 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в частині можливості апеляційного суду приймати нові докази та встановлювати на їх підставі нові обставини;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 4 частини першої статті 17, частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», статті 599, частини третьої статті 1049 ЦК України;

- суд апеляційної інстанції не врахував фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від АТ «Альфа-Банк» до Верховного Суду не надійшов.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 28 грудня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 11 травня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 310/0506/71-106, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 92 000, 00 дол. США, на строк з 11 травня 2006 року до 10 травня 2021 року, зі сплатою 13, 0 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

12 травня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 310/0506/71-106-Z-1, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням від 14 березня 2017 року у справі № 209/4391/16-ц Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області стягнув солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 11 травня 2006 року № 310/0506/71-106 у загальному розмірі 32 303, 69 дол. США.

На виконання зазначеного судового рішення 07 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, в межах якого з ОСОБА_1 здійснюється щомісячне стягнення грошових коштів.

Виконання рішення відбувалося частково та заборгованість не погашена єдиним платежем, у зв`язку з чим іпотекодержатель ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

29 липня 2019 року державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О. В. здійснив державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк».

Заочним рішенням від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20 Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області задовольнив позов ОСОБА_1 , скасував запис № 32594259 про право власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 186, 30 кв. м, житловою площею 91, 70 кв. м, опис: житловий будинок А-2; сарай Б-1; альтанка В-1; сарай Г-1; свердловина 1; зливна яма 2; огорожа 3-8; тротуар І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене судове рішення обґрунтовувалося тим, що в іпотечному договорі не міститься застереження, передбаченого статтею 36 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою від 06 грудня 2021 року у справі № 209/436/20, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року, Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відмовив у задоволенні заяви АТ «Альфа-Банк» про встановлення порядку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року шляхом припинення права власності банку на спірний житловий будинок та поновлення (визнання) права власності на нього за ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зазначеної заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обраний заявником спосіб є новим способом захисту порушеного права, відповідні вимоги у справі № 209/436/20 не заявлялися, встановлення такого способу призведе до фактичної зміни судового рішення по суті.

Відповідно до змісту цих судових рішень, АТ «Альфа-Банк» у листопаді 2021 року звернулося до суду із заявою про встановлення порядку виконання рішення, яка обґрунтовувалася тим, що банк самостійно звертався до державного реєстратора із заявою про виконання рішення Дніпровського районного суду м. ДніпродзержинськаДніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20. Проте, рішенням від 21 жовтня 2021 року № 61037723 державний реєстратор відмовив у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з неможливістю виконання судового рішення через зміни, внесені до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право, застосоване судом

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин, а саме: обов`язку вчинити певну дію; права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його належному виконанні відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). Водночас зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати, а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку»).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відтак за своєю правовою природою іпотека сама лише або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності так, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалося з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на судовий (на підставі рішення суду) та позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття права власності на нього за загальним правилом потрібні тільки воля і вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Водночас в частині першій статті 598 ЦК України передбачається, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, зазначає на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас статті 17, 36 Закону України «Про іпотеку» встановлюють спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до частин п`ятої-сьомої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором, визнати іпотеку припиненою та стягнути грошові кошти на підставі статті 1212 ЦК України, посилаючись на те, що АТ «Альфа-Банк» задовольнило свої вимоги за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, внаслідок чого основне та акцесорне зобов`язання припинилися.

Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, щозапис про право власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок - предмет іпотеки - скасовано, тому не можна вважати, що банк за рахунок предмета іпотеки задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням. Також апеляційний суд врахував, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в повному обсязі не виконано, тому не можна визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором та визнати іпотеку припиненою.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками апеляційного суду з таких підстав.

У постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17

(провадження № 12-85гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що системний аналіз статті 33, частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, статей 546, 590, 598, 599 ЦК України дає підстави для висновку, що їхнє обмежене тлумачення у вигляді припинення основного зобов`язання внаслідок реалізації прав на один із способів забезпечення виконання зобов`язання за наявності інших забезпечень та, при цьому, неповному задоволенні вимог кредитора, є несумісним з призначенням інституту забезпечення виконання зобов`язань, його правовою природою і сутністю та суперечить принципам розумності, пропорційності і рівності сторін, адже фактично позбавляє юридичного сенсу законодавчі приписи, якими передбачено право кредитора забезпечити виконання основного зобов`язання за рахунок усіх видів забезпечення зобов`язання, узгоджених сторонами.

Буквальне застосування правил частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, можливе виключно в тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене лише одним способом забезпечення, і цей спосіб було реалізовано у повному обсязі в позасудовому порядку.

Також у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що чинне законодавство не обмежує право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання є додатковим (акцесорним), а не альтернативним основному. Реалізація особою права на захист певним способом не може залежати від застосування нею інших способів правового захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21)зроблено висновки про те, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Велика Палата Верховного Суду вважала, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

Отже, з огляду на наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо виконання кредитного договору забезпечено лише одним видом іпотеки та кредитор реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, то після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними у зв`язку з припиненням зобов`язань за кредитним договором внаслідок його виконання.

Під завершенням процедури позасудового врегулювання, якщо звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем, потрібно розуміти державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням.

У справі, що переглядається, кредитний договір забезпечений лише одним предметом іпотеки, та 29 липня 2019 року державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права власності на цей предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк».

Водночас особливістю цієї справи є те, що заочним рішенням від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20 Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області задовольнив позов ОСОБА_1 , скасував запис № 32594259 про право власності

АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 186, 30 кв. м, житловою площею 91, 70 кв. м, опис: житловий будинок А-2; сарай Б-1; альтанка В-1; сарай Г-1; свердловина 1; зливна яма 2; огорожа 3-8; тротуар І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто суд у справі № 209/436/20 визнав незаконною процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем та скасував запис про право власності на будинок за банком.

Отже, АТ «Альфа-Банк»втратило право власності на предмет іпотеки, а відтак немає підстав вважати, що процедура позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки завершена, та банк за рахунок предмета іпотеки задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 569/13956/17

(провадження № 61-39654св18) та від 17 лютого 2021 року у справі № 520/472/17 (провадження № 61-7371св19).

З огляду на те, що право власності АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки згодом було припинено шляхом скасування судом відповідного запису, рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане, суд апеляційної інстанції у цій справі правильно керувався тим, що основне зобов`язання не є припиненим, тому немає підстав для припинення іпотеки та стягнення коштів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки є припиненими, оскільки банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, є необґрунтованими, оскільки за позовом ОСОБА_1 суд скасував запис № 32594259 про право власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішення суду про скасування запису не виконане та право власності на спірний житловий будинок досі зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», не спростовує правильного по суті висновку суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

У справі, що переглядається, незаконність набуття АТ «Альфа-Банк» права власності на предмет іпотеки встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20. За таких обставин, тобто за відсутності правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок, банк позбавлений можливості реалізувати предмет іпотеки та задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням.

Невиконання судового рішення у справі № 209/436/20 про скасування запису про право власності на предмет іпотеки не може бути підставою для задоволення позову у справі, що переглядається. Крім того, ОСОБА_1 , за позовом якої суд скасував запис про право власності на спірний будинок за банком, дії на виконання цього судового рішення не вчиняла, а звернулася з позовом про визнання припиненим зобов`язань за кредитним договором та визнання іпотеки припиненою, не повідомивши суд про існування судового рішення у справі № 209/436/20.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) звернуто увагу на те, що норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Зазначені принципи у кредитних правовідносинах можуть проявлятися у відповідальному ставленні кредитора до контролю за виконанням боржником своїх зобов`язань з метою недопущення створення такої заборгованості, яка буде непропорційною та непосильною для боржника і поставить його в довгострокову залежність від кредитора, та в добросовісному виконанні боржником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих коштів відповідно до умов договору з метою недопущення настання неплатоспроможності кредитора за своїм зобов`язанням.

Порушення цього балансу добросовісної поведінки учасників кредитних правовідносин та встановлення судами недобросовісної поведінки може мати наслідком відмову в захисті порушеного права або покладання зобов`язань для відновлення права, порушеного недобросовісною поведінкою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернулася до суду з позовом про скасування запису про право власності на спірний будинок за АТ «Альфа-Банк», посилаючись на протиправність набуття банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Суд задовольнив цей позов та скасував запис про право власності на спірний будинок за банком. Втім, в подальшому, в листопаді 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання припиненим зобов`язань за кредитним договором та визнання іпотеки припиненою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що

АТ «Альфа-Банк» задовольнило вимоги за основним зобов`язанням в позасудовому порядку шляхом набуття іпотекодержателемпредмета іпотеки у власність. Тобто спочатку в одному спорі позивачка наголошувала на тому, що позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, а потім в іншому ініційованому нею спорі - зазначала, що банк набув право власності на спірний будинок, тому зобов`язання за кредитним договором припинилося. Водночас незаконність набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки виключає завершення позасудового врегулювання й відтак припинення зобов`язань за кредитним договором, оскільки задоволення вимог за основним зобов`язання не відбулося.

Також позивачка не повідомила суд першої інстанції про існування рішенняДніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20, яким скасовано запис про право власності АТ «Альфа-Банк» на спірний житловий будинок. Такі дії ОСОБА_1 свідчать про очевидну непослідовність та недобросовісність поведінки позичальника (іпотекодавця).

У касаційній скарзі наведено доводи про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 378/305/18 (провадження № 61-46239св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19

(провадження № 61-19459св19), від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), щодо порядку застосування правил статей 356, 367 ЦПК України в частині можливості апеляційного суду приймати нові докази та встановлювати на їх підставі нові обставини.

У постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 378/305/18 (провадження № 61-46239св18) зроблено висновок про те, що дослідження нових доказів провадиться апеляційним судом, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

У постановах від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19 (провадження № 61-19459св19) та від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20) Верховний Суд зазначив, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

У справі, що переглядається, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року, у якій зазначило про існування рішенняДніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у справі № 209/436/20, яким скасовано запис про право власності АТ «Альфа-Банк» на спірний житловий будинок та ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року у справі № 209/436/20, якою відмовлено у задоволенні заяви АТ «Альфа-Банк» про встановлення порядку виконання рішення цього суду від 03 грудня 2020 року.

До апеляційної скарги банк додав рішення державного реєстратора від 21 жовтня 2021 року № 61037723 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Водночас обставини існування цього рішення державного реєстратора встановлені в ухвалі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року у справі № 209/436/20. Апеляційний суд не надавав оцінку рішенню державного реєстратора як новому доказу, поданому до суду апеляційної інстанції, а лише врахував обставини, встановлені у судових рішеннях у справі № 209/436/20, пославшись на Єдиний державний реєстр судових рішень.

Врахування судом апеляційної інстанції обставин, встановлених у рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року та ухвалі цього суду від 06 грудня 2021 року у справі № 209/436/20, з посиланням на Єдиний державний реєстр судових рішень не є порушенням норм процесуального права, адже судові рішення щодо предмета спору та встановлені в них обставини не є новими доказами, такі дії апеляційного суду не порушують принцип змагальності сторін й диспозитивності цивільного судочинства. Навпаки, врахування апеляційним судом цих обставин привело до виконання завдань цивільного судочинства, встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

До того ж саме ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, мала процесуальний обов`язок повідомити суд про всі відомі їй рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їй незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Проте, зазначений обов`язок позивачка не виконала, фактично приховала від суду відомості про існування справи № 209/436/20 та ухвалені в ній судові рішення.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 757/31271/15-ц

(провадження № 61-4156св18), від 26 лютого 2019 року у справі № 914/355/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 643/18466/15-ц

(провадження № 61-19014св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), від 03 липня 2019 року у справі № 646/7699/13-ц

(провадження № 61-9822св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19).

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року

у справі № 757/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) встановлено, що позивач сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, здійснивши від свого імені продаж квартири відповідача. Верховний Суд зробив висновок, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є недійсними. Вимоги позивача про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки, є недійсними.

У постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 914/355/17 Верховний Суд зробив висновок, що позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання на підставі абзацу 4 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

У постановах від 27 лютого 2019 року у справах № 643/18466/15-ц (провадження № 61-19014св18) та № 263/3809/17

(провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), від 03 липня 2019 року у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18) Верховний Суд виснував, що положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Верховний Суд у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19) зробив висновок про те, що за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

З урахуванням обставин справи, що переглядається, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними. Інші висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається, у якій позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не було завершене, оскільки за позовом ОСОБА_1 суд скасував запис про право власності АТ «Альфа-Банк» на спірний житловий будинок.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 4 частини першої статті 17, частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», статті 599, частини третьої статті 1049 ЦК України, оскільки такі висновки неодноразово викладав Верховний Суд, зокрема, у постановах наведених заявником у касаційній скарзі. Також відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17

(провадження № 12-85гс20)та від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19

(провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, згідно з якими позов про витребування нерухомого майна є належним способом захисту прав іпотекодавця, який вважає, що його право порушене державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зроблено такі висновки: «Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв».

Наведена ОСОБА_1 у касаційній скарзі постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19

(провадження № 14-212цс21) ухвалена у спорі за неподібних фактичних обставин, має відмінні підстави позову та правовідносини у цій справі урегульовані іншими нормами права, тому не є релевантною, а висновки, викладені в ній, не підлягають врахуванню у справі, що переглядається.

Резюмуючи, Верховний Суд дійшов переконання, що доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися.Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленим судом апеляційної інстанції судовим рішенням, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення не суперечить наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для нового розподілу судових витрат не встановлені.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак