Справа № 523/2928/23
Провадження №2/523/2354/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2023 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Далеко К.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

16.02.2023 року суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статей 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою судді від 20.02.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, визначено необхідність подання суду позивачем точної та достовірної інформації щодо громадянства позивача та відповідача по справі, враховуючи наявність в матеріалах справи:

- копії паспорта позивача ОСОБА_1 , як громадянина України;

- копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 , актовий запис №242, зареєстрованого Бахчисарайським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, згідно якого: ОСОБА_1 являється громадянкою Російської Федерації; ОСОБА_2 являється громадянином Російської Федерації;

31.03.2023 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Адаманова А.Д. про усунення недоліків, згідно якої він зазначив про наступне:

- ухвала суду від 20.02.2023 року постановлена з порушенням вимог чинного законодавства України та не відповідає обставинам справи;

- позиція судді про наявність «іноземного елементу», викликає сумніви у наявності національної державницької позиції;

- нагадав суду про те, що ст. 4 ФКЗ РФ №6 «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів - республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», автоматично визнає громадянами РФ всіх громадян України, які постійно проживали і були зареєстровані в Криму та місті Севастополі на момент прийняття цього Закону. Відповідно до ч.6 ст. 4 ФКЗ РФ № 6 примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території України, громадянства Російської федерації не визнається Україною, та не є підставою для втрати громадянства України.

Проаналізувавши подану суду заяву представника позивача - адвоката Адаманова А.Д. про усунення недоліків, суддя вважає за необхідне роз`яснити адвокату Адаманову А.Д. вимоги п. 1, 2 ч.2 ст. 43 ЦПК України, згідно якої учасники справи зобов`язані:

-виявляти повагу до суду;

-сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

-предметом аналізу суду, у даному випадку, не є порядок набуття позивачем громадянства РФ, також суд не робив висновків про втрату позивачем громадянства України. При цьому, суддя вважає за необхідне звернути увагу адвоката на зміст ч.1 ст. 4 ФКЗ РФ №6, яку він цитує у заяві, однак не у повновному обсязі.

Одночасно, суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі, з наступних підстав.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до статті 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу.

Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України.

Із позовної заяви позивача ОСОБА_1 вбачається, що 25.03.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі рішення суду про розірвання шлюбу Бахчисарайського районного суду Республіки Крим, справа №2-765/2016, за наслідком чого 03.11.2016 року Бахчисарайським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Отже, враховуючи зміст частини третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) шлюб між позивачем і відповідачем вже розірваний на тимчасово окупованій території України, і позивач може звернутись у позасудовому порядку із заявою про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

В свою чергу, у випадку відмови відділом державної реєстрації актів цивільного стану у такій реєстрації, суддя вважає за необхідне роз`яснити позивачу ОСОБА_1 право на звернення до суду із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу, в порядку окремого провадження, а не позовного про розірвання шлюбу.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 16.11.2022 р. у справі № 759/1443/22, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Додатково висновок про можливість розгляду заяви про встановлення факту реєстрації та розірвання шлюбу в окремому провадженні викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 10 грудня 2018 року у справі № 2-о-48/10 (провадження № 61-1217св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 694/332/17 (провадження № 61-26442св18), від 08 вересня 2021 року у справі №752/18540/20 (провадження № 61-4695св21).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За викладених обставин, суддя дійшла висновків про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Керуючись ст.ст. 185, 186, 260, 261, 352 - 354 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадженні у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повну ухвалу суду складено 03.04.2023 року.

Суддя: К.О. Далеко