Номер провадження 2/754/396/23
РІШЕННЯ

Іменем України

16 березня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Нагорної М.В.,

представників відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашкевич Людмила Георгіївнапро визнання договору купівлі - продажу на земельну ділянку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 про визнання договору купівлі - продажу на земельну ділянку недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці ОСОБА_3 на праві власності перебувала земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:498:0010 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КМ №081121 від 15.10.2009 року. У 2011 році, позивачка виявила пропажу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КМ №081121 від 15.10.2009 року та подала оголошення про втрату документа у друкованих засобах масової інформації, в якому зазначила назву документа, його номер, дату видачі, на чиє ім`я виданий, яким органом. Після отримання дублікату втраченого Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЕ №964071 від 12.07.2011 року-первісний акт КМ №081121 від 15.10.2019 втратив чинність та вважається недійсним. В червні 2020 року, коли позивачка хотіла продати належну їй земельну ділянку кадастровий номер :62:498:0010 загальною площею 0,0998 га, то встановила, що вона поділена на дві частини: кадастровий номер :62:498:0305 площею 0,05 га та кадастровий номер :62:498:0304 площею 0,0498 га без її відома та дозволу. Пізніше з`ясувалось, що начебто, ОСОБА_3 10.03.2016 (через 5 років після видачі дубліката Державного акту на право власності на земельну ділянку) посвідчила у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О.Б. довіреність на ім`я ОСОБА_6 щодо продажу належної їй земельної ділянки кадастровий номер :62:498:0010 площею 0.0998 га за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що жодної довіреності на невідому їй особу ОСОБА_6 , яка зареєстрована на непідконтрольній території України, не видавала, наміру продавати належну земельну ділянку не мала та до нотаріуса Гнідюка О.Б. ніколи не зверталася для посвідчення довіреності, підпис у довіреності №220 від 10.03.2016 від імені позивачки зроблено іншою особою. 29.07.2016 ОСОБА_6 від імені позивачки підписала договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:498:0010 з ОСОБА_4 , використовуючи втрачений позивачкою Державний акт направо власності на земельну ділянку серії КМ №081121 від 15.10.2019 року. Також підставою для укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки, слугував звіт про оцінку земельної ділянки, складений ПП «Європроспект» від 25.03.2016 року, який позивач не замовляла. Разом з тим, 25.09.2019 відповідач ОСОБА_4 уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:498:0010 з новим покупцем відповідачем ОСОБА_5 . Оскільки договір купівлі-продажу від 29.07.2016 року суперечить вимогам ч.3 ст.203 ЦК України, позивачка була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання.

20.11.2020 ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання, було залучено до участі в справі в якості 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пашкевич Людмилу Георгіївну.

Згідно ухвали від 12.01.2021 від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пашкевич Л.Г. було витребувано належним чином посвідчені копії довіреності від 10.03.2016 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії КМ №081121.

01.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Педенко С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог, оскільки на підставі того, що витяг з Державного земельного кадастру містить інформацію щодо документу, який є підставою для виникнення права та документу, що його посвідчує (зокрема, серію та Державного акту. Станом на дату вчинення спірного правочину відповідні дані про земельну ділянку було внесено до Державного земельного кадастру, що власне підтверджується Витягом з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві №НВ-16 від 01.04.2016 на який є посилання у договорі. А відтак просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

17.02.2021 на адресу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пашкевич Л.Г. надійшли витребувані судом докази.

27.08.2021 від представника позивачки - Адвоката Скрипаля О.В. надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 18.11.2021 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

28.12.2021 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи з доданим клопотанням експерта.

Ухвалою судді від 28.12.2021 було поновлено провадження у справі.

Згідно з ухвалою суду від 24.01.2022 на виконання клопотання експерта витребувано оригінали документів з вільними зразками підпису позивачки.

Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 23.08.2022 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 06.10.2022 у справі повторно призначено судову почеркознавчу експертизу.

27.12.2022 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи.

Ухвалою судді від 29.12.2022 було поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Представник позивачки - адвокат Скрипаль О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві та поясненнях обставини.

Представники відповідача ОСОБА_5 - адвокати Єлманова В.А., Педенко С.В. просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзив на позовну заяву, а також зазначили суду, що наданий висновок експерта містить чисельні порушення щодо порядку одержання (проведення та оформлення), зокрема, зроблений всупереч законодавства, одночасно просили суд застосувати строки позовної давності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщались судом належним чином про що свідчать письмові матеріали справи.

З будь-якими клопотаннями щодо неможливості явки до суду з поважних причин, не звертались, а відтак суд дійшов висновку про достатність підстав для розгляду справи за відсутності не з`явившихся осіб, виходячи з тих обставин, що особа зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) позивача та представників сторін, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:498:0010 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КМ №081121 від 15.10.2009 року (а.с.25-26 т.1).

У 2011 році, позивачка виявила пропажу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії від 15.10.2009 року та подала оголошення про втрату документа у друкованих засобах масової інформації, в якому зазначила назву документа, його номер, дату видачі, на чиє ім`я виданий, яким органом.

12.07.2011 року уповноважена позивачкою ОСОБА_3 особа отримала дублікат втраченого Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЕ №964071 - первісний акт КМ №081121 від 15.10.2019 втратив чинність та вважається недійсним.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 29.07.2016, ОСОБА_6 , діючи від імені позивачки на підставі довіреності від 10.03.2016 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії КМ №081121, уклала договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер :62:498:0010 з ОСОБА_4 ..

25.09.2019 відповідач ОСОБА_4 підписав договір купівлі - продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:498:0010 з новим покупцем відповідачем ОСОБА_5 ..

Позивачка у справі, посилаючись на те, що вона є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з її володіння без її згоди звернулася до суду з вказаним позовом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Як вбачається з пояснень представника позивачки, ОСОБА_3 стверджувала, що не уповноважувала ОСОБА_6 укладати спірний договір-купівлі продажу, продати за ціну та на умовах земельну ділянку серії КМ №081121 від 15.10.2009 року з кадастровим номером :62:498:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого міститься у графі «Підпис:» у технічній копії довіреності від 10.03.2016 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_6 , посвідченої приватним нотаріусом КМНО Гнідюком О.Б. та зареєстрованої в реєстрі за №220, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 .. Рукописний запис « ОСОБА_3 », зображення якого міститься у графі «ПІДПИС:» у технічній копії довіреності від 10 березня 2016 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_6 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Гнідюком О.Б. та зареєстрованої в реєстрі за № 220, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

З приводу наданого суду Висновку експерта №2-20/12 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зареєстрованому в МЮУ 03.11.1998 року за №705/3145 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Відповідно ц. 1.12. розділу І Інструкції експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення експертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169.

Обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз.

У письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.

Судовий експерт здійснює судово-експертну діяльність тільки з тих видів судових експертиз і експертних спеціальностей, які зазначені у свідоцтві про присвоєння кваліфікації судового експерта.

У разі закінчення терміну дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта експерт втрачає право на проведення судових експертиз та експертних досліджень до підтвердження ним кваліфікації судового експерта.

У відповідності п.4. розділу І Інструкції, судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за №249/26694.

Разом з тим, до наданого суду Висновку експерта №2-20/12 не долучено жодних документів, на підтвердження статусу діючого атестованого судового експерта, що в свою чергу спростовує підтвердження факту надання висновку експерта саме діючим атестованим судовим експертом.

Відповідно до пункту 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Відповідно до п.3.5. розділу III Інструкції передбачено, що коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам, до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи, (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом, який призначив експертизу (залучив експерта).

Згідно положень ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, з урахуванням того, що Висновок експерта №№2-20/12 від 20.12.2022 був проведений всупереч Наказу Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зареєстрованому в МЮУ 03.11.1998 року за №705/3145 (в частині порушень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень), та всупереч Наказу Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169 (в частині порушення Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах), а також враховуючи той факт, що вказаний висновок експерта був складений за наслідками дослідження копії, а не оригіналу оспорюваного документу, отже одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто є недопустимим доказом, а відтак, суд приходить до висновку, що цим висновком не може бути достеменно підтверджено непідписання ОСОБА_3 довіреності від 10.03.2016 на ім`я ОСОБА_6 ..

Що стосується пояснень представника позивачки щодо втрати Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та отримання його дублікату, суд зазначає наступне.

Процес відновлення документації на земельну ділянку складається з декількох етапів, а саме для того щоб підтвердити відсутність правовстановлюючих документів на земельний об`єкт у власника, необхідно подати до друкованого регіонального видання (газети) оголошення певної форми про втрату документів. Також необхідно подати заяву про втрату документації до правоохоронних органів.

Також у випадку коли був втрачений державний акт, потрібно звернутися до районного управління Держгеокадастру та отримати дублікат державного акта чи довідку, що оригінал не зберігся, а також витяг з Державного земельного кадастру.

Зібраний пакет документів із копією паспорту, ідентифікаційного коду, квитанцією про сплату послуг та мита і заяву встановленого зразку необхідно подати державному реєстратору для реєстрації. А після державної реєстрації, отримати виписку про реєстрацію документів на земельний об`єкт у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, позивачкою не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували факт звернення нею до правоохоронних органів з приводу втрати оригіналу документу та здійснення подальших дій щодо державної реєстрації спірного об`єкту.

При цьому, як вбачається з оспорюваної позивачкою довіреності від 10.03.2016 року, приватним нотаріусом в оспорюваній довіреності в тому числі було зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків та паспортні дані позивачки. Разом з тим, ані позовна заява, ані пояснення представника позивачки в ході розгляду справи судом, не містять будь яких обгрунтувань обставин та підстав наявності у приватного нотаріуса вищезазначеної інформації на момент посвідчення вказаної довіреності.

Будь-яких пояснень з приводу того, що позивачка будь яким чином втрачала вказані документи, чи зверталася до правоохоронних органів із заявою про їх втрату чи незаконне заволодіння ними іншою особою, суду надано не було.

Разом із основною вимогою про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :62:498:0010 від 29.07.2016 року недійсним, позивачка в тому числі просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки кадастровий номер :62:498:0305 та кадастровий номер :62:498:0304 від 22.06.2020 року.

Як зазначили у судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_5 , даний відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, обґрунтовує це тим, що при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 вересня 2019 року, будь-яких обставин щодо порушення вимог законодавства України при купівлі земельної ділянки відомі йому не були і не могли бути відомі.

Згідно даних на момент вчинення правочину, інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно земельної ділянки - предмету договору була відсутня, що підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 вересня 2019 року за №182295250.

Статтею 328 ЦК України, визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Доказів того, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.09.2019р. було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Трач Г.М. за реєстровим №2847 без дотримання приписів діючого законодавства суду не надано.

Право власності за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, подальші дії щодо поділу земельної ділянки є правом землевласника. Відповідні оспорювані позивачкою рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняті не на підставі спірного договору, а на підставі відповідних заяв власника земельної ділянки - відповідача ОСОБА_5 , право власності якого виникло не на підставі спірного правочину, а на підставі іншого договору купівлі-продажу від 25.09.2019 року, який не визнаний судом недійсним та не є предметом оскарження.

Отже відповідна вимога про скасування рішень державного реєстратора вимагає самостійних підстав оскарження, їх обгрунтування та підтвердження самостійними доказами, чого не містить позовна заява та матеріали справи.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачами понесені позивачкою судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні її позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 387, 388 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашкевич Людмила Георгіївнапро визнання договору купівлі - продажу на земельну ділянку недійсним - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 03.04.2023.

Суддя: