РІШЕННЯ

іменем України

11 січня 2023 рокуСправа №451/1086/22
Провадження № 2/451/51/23

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Мурин Н.В.,

з участю позивача, представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Прокуди Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Радехові цивільну справу №451/1086/22 за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Львівська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду,

УСТАНОВИВ:

12 жовтня 2022 року представник позивача адвокат Косендюк Ярослав Анатолійович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Львівська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В позовній заяві зазначає, що відповідно до обвинувального акта від 22 листопада 2013 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001 від 17.01.2013, який затверджений прокурором 3 грудня 2013 року, ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року по справі № 446/244/14-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Радехівської місцевої прокуратури Ватраля Романа Васильовича задоволено частково. Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року відносно ОСОБА_2 скасовано. Призначено новий судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_2 в Кам`янка-Бузькому районному суді Львівської області. Вироком Буського районного суду від 17 січня 2022 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначено покарання у виді одного року позбавлення волі. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України - без змін. Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року касаційну скаргу захисника Косендюка Я.А. задоволено. Вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року щодо ОСОБА_2 скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Таким чином, оскільки: а) обвинувачення пред`явлено 3 грудня 2013 року через обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000001 від 17.01.2013; б) Постанова Верховного Суду по справі № 446/244/14-к набрала законної сили з моменту проголошення - 15 вересня 2022 року, то перебування позивача під слідством та судом складає 9 років 8 місяців і 12 днів або ж 105 місяців і 12 днів. Відтак, оскільки на час подання цієї позовної заяви мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі становить 6700 грн (відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік»), то, відповідно, мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, за період 03.12.2013 -15.09.2022 становить: 690100 + 16 266,9 + 3 349,5 = 699 716,4 грн.

Крім того, представник позивача у позовній заяві заявив, що витрати на правову допомогу складають 30 000 грн.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 699 716,4 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (а.с.1-3 зворот).

12 жовтня 2022 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.19).

13 жовтня 2022 року суддя постановила ухвалу про відкриття провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.20-20 зворот).

1 листопада 2022 року суд постановив ухвалу підготовчого засідання, відповідно до якої закрив підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Львівська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.37-38).

2 листопада 2022 року за вх. № 6810 від Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначають, що з позовними вимогами у вказаному цивільному провадженні обласна прокуратура не погоджується та просить відмовити в їх задоволенні. Зазначивши короткий опис хронології розгляду кримінального провадження, представник обласної прокуратури висловив думку про те, що з позицією суду щодо закриття справи з реабілітуючих підстав погодитись не можна. За твердженням представника третьої особи, касаційний суд, ухвалюючи своє рішення, не дав вичерпної і повної оцінки всім обставинам, на які покликались суди попередніх інстанцій, обґрунтовуючи відсутність в діях ОСОБА_2 ознак необхідної оборони. Разом з тим постанова Верховного Суду набрала законної сили з моменту проголошення, є остаточною і згідно з ч. 5 ст. 442 КПК України оскарженню не підлягає, а тому обласна прокуратура з нею погодилась. Висновком щодо належного виконання процесуальних обов`язків прокурором у кримінальному провадженні та законності судового рішення у кримінальному провадженні № 0000001 від 17.01.2013 за ч. 1 ст. 122 КК України стосовно ОСОБА_2 , затвердженого керівником обласної прокуратури Войтенком А.Б. встановлено, що у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 забезпечено належне досудове розслідування, процесуальне керівництво та підтримання публічного обвинувачення.

На думку представника третьої особи, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. В матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. За твердженням представника третьої особи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою.

Крім того, щодо зробленого розрахунку суми моральної шкоди зазначеної у позовній заяві, представник третьої особи зазначає, що суд касаційної інстанції переглядаючи справу скасував ухвалу Львівського апеляційного суду від 18.04.2022 і закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 , а отже розрахунок суми, яка підлягає до стягнення згідно заявлених вимог мав би обмежитись періодом до 18.04.2022.

Разом з тим, представник третьої особи звертає увагу на те, що 24.02.2022 року відбулось повномасштабне вторгнення військ російської федерації і з цього часу в Україні введено воєнний стан згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами). Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектор безпеки і оборони має визначальне значення. З огляду на викладене, обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.

Підсумовуючи наведене, представник Львівської обласної прокуратури вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити у їх задоволенні (а.с.41-55).

2 листопада 2022 року за вх. № 6811 від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву. Щодо залучення Казначейства до участі у справі як відповідача, представник відповідача зазначає, що Казначейство відповідно до наданих повноважень здійснює лише виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ (в тому числі, виконання рішень про стягнення коштів з Державного бюджету для відшкодування (компенсації) відповідної шкоди). Згідно з чинним законодавством відповідач має право подавати докази, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу. Також, відповідач має право визнати позов повністю або частково. Казначейство, яке залучено до цієї справи як відповідач не має можливості використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення правильного вирішення справи. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Відтак, Казначейство може бути залучено до участі у справі виключно як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що на органи Казначейства покладено функції з виконання судових рішень по цій категорії справ, а саме: безспірне списання коштів Державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є Держава Україна, а тому остання є відповідачем у справі. При цьому, питання представництва держави чітко регламентується статтями 167, 170 Цивільного кодексу України, де зазначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Від імені держави за спеціальним дорученням можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 173 Цивільного кодексу України). Тому суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясувати, який саме державний орган є уповноваженим органом. Таким чином, відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Львівська обласна прокуратура (дії/бездіяльність якого на думку позивача, заподіяли йому моральну шкоду). При цьому, Казначейство, яке лише через повноваження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету на відшкодування відповідної шкоди, не може бути відповідачем у цій справі.

Щодо заявленої до відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначає, що Казначейство заперечує таку та з покликанням на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» вважає, що Законом визначені правові підстави відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність дій посадових осіб. Судове рішення про визнання незаконними дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як видно з матеріалів поданого позову, відсутні. Стаття 2 Закону визначає підстави, які дають право на відшкодування шкоди, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. При цьому, вказані події знаходяться між собою в причинно-наслідковому зв`язку, тобто у разі закриття кримінального провадження з наведених вище підстав, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаних органів. Наведені позивачем факти в позовній заяві не дають підстав на застосування норм Закону та зазначеного законодавства, а відтак - і на відшкодування відповідної шкоди.

Разом з тим, представник відповідача звертає увагу на те, що відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції можуть порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальні справи. Тому, з урахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів були цілком логічними діями з точки зору кримінально-процесуального законодавства України та не були дією, яка не відповідає вимогам КПК України. На думку представника відповідача, відсутні належні докази завдання позивачу моральної шкоди відповідачами. Позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди, також ним не доведено за яких обставин і якими саме діями заподіяно шкоду, не підтверджено протиправність (незаконність) діяння заподіювача шкоди та відповідача, достовірно не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між порушеними життєвими зв`язками і стосунками позивача та діями заподіювача шкоди.

Також Казначейство заперечує, щодо зазначеного позивачем розміру відшкодування моральної шкоди. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Крім того, Казначейство заперечує щодо стягнення судових витрат. Представник відповідача вважає вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу не обґрунтованою та такою, що не підтверджується належними доказами: не надано належних документів,

що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової

допомоги - квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою

банку або іншого банківського документа, касового чека; не надано розрахунку таких

витрат. Відтак, зазначені витрати не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, Казначейство вважає, що докази заподіяння позивачу

моральної шкоди у матеріалах справи відсутні. Відтак, відсутні підстави для

задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 43, 178 ЦПК України, Казначейство просить суд врахувати цей відзив та постановити законне і обґрунтоване судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог (а.с.63-66).

18 листопада 2022 року за вх. № 7174 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Щодо незгоди Державної казначейської служби України стосовно їх залучення до участі у справі як відповідача, сторона позивача звертає увагу на постанову Верховного Суду від 9 лютого 2022 року по справі № 522/6228/19 про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду. У вказаній справі учасниками справи були позивач - ОСОБА_1 , відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Одеська місцева прокуратура № 2, Верховний Суд вказав: «Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 33 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.» І постановив: «Викласти резолютивну частину постанови Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 406 178 (чотириста шість тисяч сто сімдесят вісім) гривень 00 копійок компенсації на відшкодування моральної шкоди».». Позивачем заявлено майже аналогічні позовні вимоги, тому твердження відповідача про те, що на нього «покладається тягар понесення судових витрат...» чи «несення відповідальності за шкоду, завданої позивачу», - є безпідставними.

Щодо відзиву третьої особи сторона позивача зазначає, що коментуючи застосування судом рішення по справі № 451/1086/22, третя особа фактично скаржиться на рішення суду, яке набрало законної сили і зводить цю частину відзиву до висловлення своєї з ним незгоди. Тобто, фактично, із 15 сторінок скарги 6 сторінок позивач присвячує викладу своєї незгоди із рішенням, яке набрало законної сили, чим фактично оспорює принцип res judicata. Зокрема, як пояснив Верховний Суд в ухвалі від 20.12.2020 у справі № 9901/168/19, принцип res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, що у повній формі розкривається у «res judicata pro veritate habetur!» - «судове рішення визнається за істину». Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.».

Щодо тверджень третьої особи про те, що відсутність такого елементу, зокрема як вина заподіювача, виключає відповідальність, представник позивача зазначає, що третя особа не проводить межу між загальними підставами відшкодування шкоди та спеціальними підставами. З покликанням на ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України сторона позивача стверджує, що сам факт незаконного кримінального переслідування свідчить про те, що позивач зазнав душевних страждань, оскільки був вимушений витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав. З цього випливає, що позивач не зобов`язаний детально доводити, що йому було завдано душевні та психічні страждання, погіршення стану здоров`я (зокрема психічного); що мали місце вимушені зміни у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, зниження престижу, ділової репутації; що знадобилися час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; що мали місце інші негативні моменти і т.д. і т.п. Самоочевидно, що сам лише факт безпідставного кримінального переслідування протягом десяти років мав спричинити і спричинив чисельні негативні наслідки для особи, яка була вимушена жити із статусом «обвинувачений» аж до набрання рішенням суду про виправдання законної сили. Не говорячи вже про те, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності має інтенсивний психотравмуючий вплив на психіку, призводить до моральної та емоційної дестабілізації, почуття безпорадності перед обставинами, що склалися, і вимагає зусиль для відновлення звичайного ритму життєдіяльності. Крім того, звертає увагу на той факт, що позивач був визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та виправданий «у зв`язки з відсутністю в діянні складу правопорушення.» Дана підстава для закриття кримінального провадження є реабілітуючою, що дає позивачу безумовне право на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, враховуючи усе вищевикладене, позивач має безумовне право на відшкодування моральної шкоди. З цього приводу сторона позивача підкреслила, що заявила до відшкодування мінімальну суму, на яку має безумовне право. Відтак, у розглядуваній справі оцінка моральної шкоди не є складним процесом, адже сума компенсації встановлена законом.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Якби тягар по відшкодуванню вказаної шкоди був / став для держави непосильним, то до відповідного Закону були би внесені зміни. Отже, позивач має безумовне право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи усе вищевикладене, керуючись процесуальними правами представника позивача, просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 699 716,4 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (а.с.82-88).

21 листопада 2022 року до суду надійшло клопотання представника Львівської обласної прокуратури Надії Прокуди про передачу справи за територіальною підсудністю на розгляд до Буського районного суду Львівської області (а.с.91-94).

6 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 подав до суду відповідь на клопотання, в якому з покликанням на норми законодавства та судову практику заперечив щодо клопотання представника Львівської обласної прокуратури Надії Прокуди про передачу справи за територіальною підсудністю на розгляд до Буського районного суду Львівської області (а.с.105-106 зворот).

6 грудня 2022 року суд постановив ухвалу судового засідання, відповідно до якої в задоволенні клопотання представника Львівської обласної прокуратури Надії Прокуди про передачу цивільної справи ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Львівська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду за територіальною підсудністю на розгляд до Буського районного суду Львівської області відмовив (а.с.181, 185-187).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивача звертав увагу суду на те, що причини відсутності його та ОСОБА_2 у судових засіданнях під час розгляду справи були поважними. ОСОБА_2 оголошено в розшук, хоч він суд повідомляв письмово, що перебуватиме за кордоном, де вказав день повернення в Україну. Також просив врахувати, що ОСОБА_2 не було застосовано жодних запобіжних заходів чи обмежень, тому він мав право їхати за межі України по своїх потребах. Розмір, який просить стягнути позивач на відшкодування шкоди є мінімальним, а твердження прокурора про те, що у даному випадку необхідно визначати розмір виходячи із неоподаткованого мінімуму, а не мінімальної заробітної плати спростовується вимогами закону. Просили постановити рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с.208).

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечила, підтримала у судовому засіданні відзив на позовну заяву в повному обсязі, просила постановити рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі статей 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд встановив, що відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 за ознаками ч. 1 ст. 122 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001 від 17.01.2013, 22 листопада 2013 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Обвинувальний акт складений 25 листопада 2013 року та затверджений прокурором 3 грудня 2013 року (а.с.16-16 зворот).

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року по справі № 446/244/14-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину (а.с.194-201, т.3, матеріали справи № 446/244/14-к).

8 жовтня 2018 року прокурором Радехівської місцевої прокуратури Р.Ватраль подано апеляційну скаргу на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року (а.с.205-210, т.3, матеріали справи № 446/244/14-к).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Радехівської місцевої прокуратури Ватраля Романа Васильовича задоволено частково. Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року відносно ОСОБА_2 скасовано. Призначено новий судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_2 в Кам`янка-Бузькому районному суді Львівської області (а.с.252-253, 256-262, т.3, матеріали справи № 446/244/14-к).

Вироком Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначено покарання у виді одного року позбавлення волі. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності (а.с.11-15 зворот).

18 лютого 2022 року захисник Косендюк Я.А. подав апеляційну скаргу на вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року (а.с.238-245 зворот, т.4, матеріали справи № 446/244/14-к).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України - без змін (а.с.7-10).

13 червня 2022 року захисник Косендюк Я.А. подав касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18.04.2022 та вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року (а.с.32-39, т.5, матеріали справи № 446/244/14-к).

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року касаційну скаргу захисника Косендюка Я.А. задоволено. Вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року щодо ОСОБА_2 скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає (а.с.4-6 зворот).

Представник третьої особи на підтвердження своїх тверджень стосовно того, що тривалість судового розгляду справи про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, зумовлена частими неявками в судові засідання сторони захисту обвинуваченого та захисника, подала копії матеріалів справи № 446/244/14-к, зокрема: копії клопотань захисника про відкладення розгляду справи, копії журналів судових засідань, копії ухвал судового засідання про застосування приводу та оголошення розшуку обвинуваченого, копії листів голові кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Волинської області (а.с.110, 111-173).

В судовому засіданні 11 січня 2023 року суд оглянув матеріали справи № 446/244/14-к про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України та дійшов висновку, що зазначені вище твердження представника третьої особи спростовуються наступним.

Так, відповідно до Реєстру матеріалів досудового розслідування № 0000001, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.01.2013, встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування не застосовувалися (а.с.3, т.1, матеріали справи № 446/244/14-к).

Отже позивач не був обмежений в праві виїзду за межі місця свого проживання, в тому числі, за межі України.

З рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Волинської області від 22 жовтня 2015 року видно, що дисциплінарна палата відмовила в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_1 (а.с.2-3, т.2, матеріали справи № 446/244/14-к).

Отже покликання представника третьої особи щодо порушення строків розгляду справи, в тому числі, з вини сторони захисту, які неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи, не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищезазначеним рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Волинської області від 22 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 442 КПК України постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Відтак твердження представника третьої особи щодо не вичерпної та не повної оцінки всіх обставин справи у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року не заслуговують на увагу, позаяк зазначена постанова згідно з ч. 5 ст. 442 КПК України є остаточною і оскарженню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону України № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

З постанови Верховного Суду від 15 вересня 2022 року видно, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.4-6 зворот).

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ст. 23 ЦК України).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відповідно до правової позиції, висвітленої в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18, провадження № 61-13483св19 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Суд встановив, що з часу пред`явлення обвинувачення та протягом часу розгляду справи судом, позивач зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, внаслідок перебування у стані невизначеності протягом тривалого часу.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення (обвинувачення пред`явлено 3 грудня 2013 року через обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000001 від 17.01.2013) і до набрання законної сили постановою Верховного Суду (постанова по справі № 446/244/14-к набрала законної сили з моменту проголошення - 15 вересня 2022 року).

Відтак за вказаний період позивач під слідством та судом перебував 9 років 8 місяців і 12 днів або ж 105 місяців і 12 днів.

Визначаючи мінімальний розмір моральної шкоди, суд виходить з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом.

Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі з 1 жовтня 2022 року в розмірі 6700 гривень.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі з 1 січня 2023 року в розмірі 6700 гривень.

Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з цією позовною заявою до суду та на момент розгляду справи судом, мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, який повинен бути відшкодований за період 03.12.2013 -15.09.2022 становить:

1) 103 місяці (повні місяці перебування під слідством і судом) х 6700 грн = 690100 грн;

2) 29 днів (неповний місяць грудень 2013 року від 03.12.2013 до 31.12.2013) х 216,1 грн (6700 грн / 31 день) = 6266,9 грн;

3) 15 днів (неповний місяць вересень 2022 року від 01.09.2022 до 15.09.2022) х 223,3 грн (6700 грн / 30 днів) = 3349,5 грн.

Тобто загалом мінімальний розмір моральної шкоди становить: 690100 грн + 6 266,9

грн + 3 349,5 грн = 699 716,4 грн.

Суд зазначає, що вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення позивача як обвинуваченого, і саме про такий розмір просить позивач.

Інші доводи учасників справи на висновки суду не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів».

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01 червня 2022 року у справі № 607/11828/17 (провадження № 61-17142св19).

Згідно зі статтями 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Судовий збір у розмірі 6997 грн 16 коп. необхідно віднести на рахунок держави.

Щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, зазначеного представником позивача у позовній заяві, зокрема: витрат на професійну правову допомогу у розмірі 30 000 гривень, суд зазначає, що докази понесення зазначених витрат сторона позивача до закінчення судових дебатів у справі не подала, а тому питання розподілу судових витрат в цій частині при ухваленні рішення у справі, не вирішується.

Разом з тим, суд зазначає, що частина 8 статті 141 ЦПК України регламентує, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись ст. 2, 16, 23, 167, 170, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 1, 2, 3, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ст. 4, 12, 13, 19, 81, 82, 83, 89, 133, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає АДРЕСА_1 699 716 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч сімсот шістнадцять) гривень 40 (сорок) копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 січня 2023 року.