Провадження № 2/127/3345/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2022 року звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що з 16.09.2010 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На час його поселення та реєстрації місця проживання даний будинок мав статус гуртожитку і був в управлінні Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, де нм отримувався дозвіл на поселення і реєстрацію місця проживання.

На даний час будинок перебуває у комунальній власності об`єднаної територіальної громади м. Вінниця.

ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради з прохання укласти договір найму на спірну квартиру, однак листом від 01.08.2022 року отримав відповідь, якою відмовили про відсутність можливості укладення даного договору.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 ; зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представники виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні поклалися на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомила, що вона працювала завідуючою господарством Вінницької обласної лікарні імені М. Пирогова, в 2010 році був лист на реєстрацію позивача. З 2008 по 2017 роки працювала комендантом гуртожитку, вказала, що позивач приходив зі скаргами, проживав в 60 квартирі.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомила, що вона з 2014 по 2017 рік працювала паспортистом гуртожитку, позивач звертався з приводу довідок, приходив до коменданта.

Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.09.2010 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На час його поселення та реєстрації місця проживання даний будинок мав статус гуртожитку і був в управлінні Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, де нм отримувався дозвіл на поселення і реєстрацію місця проживання.

На даний час будинок перебуває у комунальній власності об`єднаної територіальної громади м. Вінниця.

ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради з прохання укласти договір найму на спірну квартиру, однак листом від 01.08.2022 року № К/01/103873/01-20 отримав відповідь, якою відмовили про відсутність можливості укладення даного договору, так як ордер на зайняття кімнати відсутній.

На підтвердження факту проживання в квартирі позивачем подані такі докази: копія особового рахунку № НОМЕР_1 , квитанції про сплату житлово-комунальних послуг.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 61 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (пункт 3 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, провадження № 61-2708св20.

Судом встановлено, що позивач вселився до квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований і постійно проживає в ній з 16.09.2010 року та несе витрати з її утримання, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом виконавчий комітет Вінницької міської ради протягом усього часу проживання ОСОБА_1 не заявляв.

Також суд вважає за потрібне зазначити, що іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 29, 310 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач виконавчий комітет Вінницької міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 25512617.

Суддя