Справа № 487/1330/21
Провадження № 2/487/174/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання - Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2021 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду 08.08.2017, у подружжя в шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу проживають разом із нею на знаходяться на її утриманні, вона безпосередньо здійснює догляд за дітьми, займається їхнім вихованням та утриманням. ОСОБА_3 навчається у відокремленому підрозділі «Миколаївська філія Київського національного університету культури і мистецтв». Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.05.2019 з відповідача на утримання дітей стягуються аліменти, проте відповідач свій обов`язкові по сплаті аліментів виконує неналежним чином, сплачує аліменти не в повному обсязі, приховує свій дохід, станом на 05.02.2021 має заборгованість у розмірі 1157,94 грн. Крім того, відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно сина ОСОБА_3 не приймає участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не бере участі у підготовці дитини до самостійного життя, взагалі з ним не есплікується, не виявляє інтересу до внутрішнього світу та інтересів сина, що негативно впливає на його фізичний та психологічний розвиток. Відповідач неодноразово влаштовував скандали та сварки, вів себе агресивно, умисно пошкодив спільне майно - автомобіль, що спричинило негативний вплив на моральний стан дитини.

Ухвалою від 04.02.2021 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, витребувані докази - висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

06.04.2021 представник позивача надав д суду заяву про доручення доказів та виклику свідків.

06.04.2021 начальник Служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва надав до суду листа в якому зазначив, що не є органом опіки та піклування Служба у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва а враховуючи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є повнолітнім відсутні правові підстави для підготовки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав його батька.

Ухвалою від 13.07.2021 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

03.09.2021 ОСОБА_3 надав до суду заяву в якій зазначив, що він підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 щодо позбавлення його батька ОСОБА_2 батьківських прав.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову, підтвердили викладені в позову обставини. Також позивач зазначила, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з моменту розлучення припинив спілкування з дітьми, вважає, що втратив інтерес до дитини, вона не перешкоджала спілкуванню відповідача з дітьми, але відповідач не допомагає матеріально добровільно, має заборгованість по аліментам, по рішенню суду сплачує аліменти на утримання ОСОБА_3 , який продовжує навчання, не вітає сина з днем народження та іншими святами, не відповідає на телефонні дзвінки дітей, відповідач сам просив сина не звертатися до нього особливо по фінансовим питанням на теперішній час син є повнолітнім та сам вирішує с ким йому спілкуватися, але не має бажання спілкуватися з батьком. Позивач не просить позбавити відповідача батьківських прав відносно іншого неповнолітнього сина, оскільки вважає, що він може змінити ставлення до сина та у них налагодяться стосунки, у разі позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Також зазначили, що перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, у них народились діти, шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу він ще рік зустрічався з дітьми, спілкувався, але після того як між ним і позивачем виникли питання про поділ спільного майна, позивач стала перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми, налаштовувати їх проти нього, вже більше двох років він не бачився з дітьми, позивачка також не надає можливості спілкуватися по телефону, але він дуже хоче спілкуватися зі своїми дітьми, він не усунувся від виховання дітей, постійно сплачує аліменти, додаткові витрати, має заборгованість по аліментам , але погашає її щомісячно, до нього позивачка або діти не зверталися про надання матеріальної допомоги, позивач одразу звертається до суду з позовами, він лише виконує рішення суду. Він не звертався до органу опіки та піклування або суду про визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Вважає, що ОСОБА_3 на теперішній час ображений на нього, що він пішов з сімї, але з часом у них налагодяться відношення.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

13.04.2023 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2000, який був розірваний рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.08.2017. В шлюбі у подружжя народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтва про народження, виданого 28.03.2003 міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції, актовий запис №838.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишився проживати разом з матір`ю та знаходиться на їх утриманні.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.05.2019 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнути аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), до досягнення дітьми повноліття.

Станом на 28.02.2021, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, головного державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становить 54693,62 грн.

Висновок органом опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача суду не надано, у зв`язку з тим, що на час розгляду справи ОСОБА_3 досяг повноліття, тому відсутні правові підстави для підготовки висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком або матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько або мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними та змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді даної справи суду позивачем не представлено доказів, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тобто не наведено тих виключних обставин, які б свідчили про необхідність застосування судом крайнього заходу впливу - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Наявність заборгованості по аліментам не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Судом також враховується, що відповідач заперечував проти позову про позбавлення його батьківських прав, що свідчити про його інтерес до дитини. Крім того, суд бере до уваги, що у сторін є інша дитина - син ОСОБА_4 , 2011 року народження та як зазначає позивач, відповідач також не приймає участі у його вихованні, спілкуванні та належному утриманні, проте вимог щодо позбавлення відповідача також батьківських прав відносно ОСОБА_4 не пред`являє, мотивуючи тим, що у разі позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3 , він може змінити ставлення до ОСОБА_4 та у них налагодяться стосунки.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.

Батьківське право - це право на виховання та представництво інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей, то позбавити громадянина батьківських прав дозволяється щодо дитини, яка не досягла повноліття, тобто 18 років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи досяг повноліття.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно виходити з того, що дитина, відносно якої виникло спірне питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, на даний час є вже повнолітньою.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, враховуючи те, що ОСОБА_3 на час розгляду справи є повнолітнім, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 10, 12, 76, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна