КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6423/2023
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гадяцького районного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач 2) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що внаслідок незаконних дій та рішень державного виконавця Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), прийнятих та здійснених ним при примусовому виконанні судового рішення у виконавчому провадженні № 52169137 порушено майнові права позивачки, що підтверджено постановою Апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня 2018 року у праві № 526/220517, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року.

Позивачка вказувала, що внаслідок протиправних дій державного виконавця Гадяцького ВДВС у виконавчому провадженні № 52169137 на електронних торгах 23 березня 2017 року було реалізовано нерухоме майно - двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 , за ціною нижчою ніж ринкова вартість, що призвело до заподіяння майнової шкоди позивачці у розмірі визначеному як різниця між дійсною ринковою вартістю квартири, визначеною у звіті від 13 жовтня 2017 року та вартістю квартири, проданої на електронних торгах 23 березня 2017 року.

При цьому, після реалізації майна за заниженою вартістю, у позивачки залишився борг перед ПАТ «Банк Форум», який міг би бути погашеним за рахунок реалізації майна за ціною, що відповідала ринковій вартості нерухомого майна, що свідчить про покладення на позивачку особистого та надмірного тягаря у вигляді залишку заборгованості.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 240 670 грн, заподіяну посадовою особою Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаргу мотивує тим, що висновки суду про відсутність судових рішень, якими дії виконавця визнано протиправними, не відповідають обставинам справи, оскільки оцінку протиправності дій посадової особи Державної виконавчої служби було надано судом у межах розгляду справи №526/22/17 щодо оскарження дій виконавця по оцінці майна.

Зазначає, що неправомірні дії Державної виконавчої служби полягають у протиправних діях по визначенню вартості арештованого майна - квартири АДРЕСА_2 та реалізації цього майна з електронних торгів за стартовою (початковою) ціною відповідно до звіту про оцінку майна від 23 грудня 2016 року №833, який рішенням суду був визнаний таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення електронних торгів з реалізації майна.

Вказує, що бездіяльність посадової особи державної виконавчої служби полягає у незастосуванні принципу «розумної обачності» та порушенні права власності боржника у виконавчому провадженні, що виразилось в неприйнятті постанови про відкладення виконавчих дій в зв`язку з апеляційним оскарженням дій державного виконавця у виконавчому провадженні №52169137 по оцінці майна та проведенні електронних торгів 23 березня 2017 року за звітом, який в подальшому був визнаний судом таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни при реалізації майна з електронних торгів.

Наполягає на відсутності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Гадяцького РВ ДВС вказує, що в рамках виконавчого провадження №52169137 у встановленому порядку жодні дії не були визнані неправомірними, жодні процесуальні документи не були скасовані. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, у розмірі 240 670 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як визначено ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року судом було встановлено, що на виконанні в Гадяцькому РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором 0042/08/25-Nv від 14 липня 2008 року у сумі 219 630,59 грн, судових витрат в сумі 1700 грн та витрат ІТЗ в сумі 120 грн, що підтверджується постановою про відкриття виконаного провадження від 09 вересня 2016 року.

Також встановлено, що 11 листопада 2016 року державним виконавцем проведено опис та арешт предмету іпотеки, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 43,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 22 листопада 2016 року у даному виконавчому провадженні призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №16345/14, виданий Фондом Держмайна України 22 січня 2014 року) для надання письмового висновку про оцінку вказаної квартири.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна №833 від 23 грудня 2016 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», вартість вказаної квартири становить 149 500 грн.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року визнано таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення електронних торгів з реалізації майна Звіт про незалежну оцінку майна №833 від 23 грудня 2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», а саме щодо двокімнатної квартири загальною площею 43,3 кв.м. розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що в період апеляційного провадження щодо оскарження ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2017 року у справі №526/55/17, ДП «Сетам» за заявкою державного виконавця у виконавчому провадженні №52169137 було проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належала на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу № 244946 від 23 березня 2017 року, електронні торги за лотом №201649 відбулися і стартова ціна майна, предмету іпотеки, двокімнатної квартири АДРЕСА_2 складала 149 500 грн, лот реалізований за ціною - 200 330 грн.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №821/197/18 та від 12 червня 2019 року по справі № 308/12150/16-ц викладено правову позицію, відповідно до якої визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності, здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання на підставі виконавчих документів. Отже, оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Частиною 3 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом, оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Пунктами 15, 16 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року N 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Крім того, державний виконавець не бере безпосередньої участі при оцінці майна, а також не відповідає за дії експертної установи, оскільки саме суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання несе відповідальність за надання недостовірної чи необ`єктивної оцінки майна. Про що попереджено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання п. 3 постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання від 22 листопада 2016 року.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України, на які посилається позивач, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причини між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, спричинила збитки, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками с втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками: вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Таким чином, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Суд першої інстанції звернув увагу, що відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4100/17, від 26 грудня 2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Для застосування цивільно-правової відповідальності, виходячи із зазначеного та із урахуванням конкретних обставин справи, необхідним є, зокрема, встановлення у передбаченому законом порядку факту неправомірності дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди. При цьому, обов`язок довести неправомірність таких дій, так само, як і наявність шкоди та причинного зв`язку між ними, відповідно до загальних правил розподілу обов`язку доказування, покладається на позивача.

Відповідно до вимог ч. ч. 1-5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Куруючись ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачка під час розгляду справив суді першої інстанції та у апеляційній сккарзі зазначає, що внаслідок протиправних дій державного виконавця Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби їй завдана майнова шкода, проте ані позовна заява, ані додані до неї додатки, не містять рішень суду про визнання дій виконавця протиправними або неправомірними, внаслідок чого порушено право Позивача.

Так, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року, на яку посилається позивачка, як на доказ протиправних дій з боку державного виконавця, визнано таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення електронних торгів з реалізації майна Звіт про незалежну оцінку майна №833 від 23 грудня 2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», а саме щодо двокімнатної квартири загальною площею 43,3 кв.м. розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, вказаним судовим рішенням дії державного виконавця неправомірними не визнавались.

А відтак, апеляційний суд доходить висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів винних дій відповідача, які призвели до завдання ОСОБА_1 матеріальної шкоди.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, про недоведеність позивачкою неправомірності дій державного виконавця та причинного зв`язку між такими діями і шкодою, тобто складу правопорушення, який є підставою для відшкодування майнової шкоди.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв`язку з недоведеністю вимог, підстави для застосування строків позовної давності в межах розгляду даної справи відсутні.

Відповідно до статей 76-81, 265 ЦПК України вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності.

До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, враховуючи всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою встановлених обставин, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.І. Савченко