Справа № 212/5434/23
У Х В А Л А

31 липня 2023 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Борис О.Н., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Гливук М.І., до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків, -

встановив:

В липні 2023 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Гливук М.І., до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

В обґрунтування позову зазначено, що 26.11.2021 року позивачем було укладено Договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , предметом якого є передання ліцензіаром на умовах Договору за винагороду право на використання об`єктів інтелектуальної власності, які є виключною власністю ліцензіара - зображення (логотип): «SV CAFFE». Ліцензіар здійснює реєстрацію товарного знаку «SV CAFFE» на території України. Так, за даним договором відповідач ОСОБА_2 , ліцензіар, передає за плату в користування ОСОБА_1 , ліцензіату, знак для товарів та послуг (торговельну марку): «SV CAFFE», реєстрація якого ще триває на момент укладення цього договору. На виконання умов Договору 26.11.2021 року позивач здійснив оплату винагороди на користь відповідача грошовими коштами у сумі 6000,00 доларів США. Однак позивач дізналась, що заявку про реєстрацію знака для товарів та послуг до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» відповідачем було подано 31.01.2019 року, а 04.08.2021 року відповідачу було надано рішення про відмову у реєстрації знаку для товарів та послуг.

На підставі викладеного, просила суд визнати вищевказаний договір від 26.11.2021 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 219360,00 грн. (які згідно курсу НБУ на день подання позовної заяви відповідають 6000,00 доларів США) та грошові кошти у сумі 351058,80 грн. в якості відшкодування завданих збитків (упущена вигода), а також вартість сплаченого судового збору у розмірі 7654,40 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви та надані докази, приходить до наступного.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Так, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 26.11.2021 року між позивачкою ОСОБА_1 (ліцензіатом) та відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (ліцензіаром) було укладено Договір про передачу прав на використання логотипу.

Так, ліцензіар на умовах Договору, за винагороду передає ліцензіату право використовувати об`єкти інтелектуальної власності, які є виключною власністю ліцензіара - зображення (логотип), зазначений у п. 2.1 Договору. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту підписання сторонами договору комерційної концесії. (п. 1.8.)

Згідно наданих до суду копії виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, вид економічної діяльності: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 46.37 Оптова торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, 16.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах.

Також, відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, з основним видом економічної діяльності: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

Так, кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність, зкрема, безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки суб`єкта господарювання. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Водночас, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Отже, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом було встановлено, що позивач та відповідач є суб`єктами господарювання, які здійснюють підприємницьку діяльність. Окрім того, Договір від 26.11.2021 року між сторонами було укладено для використання об`єкту інтелектуальної власності у підприємницькій діяльності.

За таких обставин, враховуючи зміст та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що захист порушеного права позивача має здійснюватись у порядку господарського судочинства та не може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства, скільки саме господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності,

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Гливук М.І., до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

При цьому, суд вважає за необхідно роз`яснити позивачу його право на судовий захист шляхом звернення із вказаною позовною заявою до господарського суду.

Керуючись ст. ст. 186, 260 ЦПК України, суддя, -

постановив:

Відмовити у відкритті провадженні у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Гливук М.І., до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду складена та підписана 31 липня 2023 року.

Суддя О. Н. Борис