Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 279/187/22

провадження № 61-440св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2022 року в складі судді Коваленко В. П. та на постанову Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в складі колегії суддів Талько О. Б., Шевчук А. М., Григорусь Н. Й.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року АТ «Сенс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначено, що 25 січня 2007 року між АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс-Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав їй кредит у розмірі 10 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

У якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 25 січня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків, внаслідок чого станом на 25 січня 2021 року утворилась заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 26 255,32 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 8 823,85 дол. США та за відсотками у розмірі 17 431,47 дол. США.

За таких обставин банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26255,32 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів із зазначенням ціни, не нижчої за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, у межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Встановивши, що іпотечним договором № 283/1-97 від 25 січня 2007 року передбачено право іпотекодержателя на продаж від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу, районний суд відмовив у задоволенні позову банку з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено частково; рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2022 року змінено шляхом викладення його мотивів у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку. Саме такий спосіб захисту обрано позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Апеляційний суд зазначив, що висновок районного суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, є помилковим.

Під час розгляду справи апеляційний суд установив, що позивач скористався правом дострокового стягнення боргу з боржника, що підтверджується рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договором № 283/1-97 від 25 січня 2007 року в сумі 17 162,94 дол. США. Суд зазначив, що після вказаної дати відсутні правові підстави для нарахування відсотків згідно умов кредитного договору. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості свідчить про те, що банк включив до розрахунку платежі, нараховані після 31 липня 2014 року, незважаючи на зміну банком строку кредитування та втрату ним права нараховувати передбачені договорами відсотки. Колегія суддів зазначила, що, звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував про наявність заборгованості за кредитними договорами, проте розрахунок дійсної заборгованості (з урахуванням перенесення строку кредитування) суду не надав.

Аргументи учасників справи

09 січня 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не звернув увагу, що позовні вимоги банку не полягають у тому, щоб суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком предмета іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження» у порядку статті 41 Закону України «Про іпотеку»;

наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що розмір заборгованості за кредитним договором становить 17 162,94 дол. США, яка боржником не погашена. Таким чином відсутність права банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування не є підставою для відмови в позові за наявності підтвердженої заборгованості.

Рух справи

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 січня 2023 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» передано на розгляд судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без руху; надано для усунення недоліків касаційної скарги строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою; витребувано з районного суду справу № 279/187/22; надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

28 лютого 2023 року матеріали справи № 279/187/22 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В ухвалі Верховного Суду від 20 лютого 2023 року вказано, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не застосував висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 921/107/15-г/16.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 25 січня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 283/1-97, згідно з яким банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 10 000 дол. США строком до лютого 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних.

З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між баном та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, на підставі якого відповідачка передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2014 року в справі № 279/919/14 стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором кредиту № 283/1-97 від 25 січня 2007 року в розмірі 17 162, 94 дол. США, що є еквівалентним 137 183,40 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8 823,85 дол. США, заборгованості за відсотками у розмірі 7023,32 дол. США, 3534,77 грн штрафних санкцій за порушення термінів погашення кредиту та 6982,18 грн штрафних санкцій за несвоєчасну сплату відсотків.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 25 січня 2007 року в розмірі 17 162,94 дол. США.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зроблено висновок, що: наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. […] звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 450/2216/15-ц, провадження № 61-1521св18).

Апеляційний суд, переглядаючи справу, прийняв до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені в зазначених вище постановах Верховного Суду, проте погодився з висновком суду першої інстанції про те, що надання банком розрахунку заборгованості позичальника, в межах якої пропонується звернути стягнення на предмет іпотеки, із включенням до нього сум, нарахованих після спливу строку кредитування, є підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі.

Кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідач не спростував, не надав власного розрахунку, а також доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Крім того, суд апеляційної інстанції, дослідивши наданий банком розрахунок, вважав, що він є неповним, необґрунтованим, оскільки такий охоплює лише проміжок часу з 11 червня 2020 року по 01 квітня 2021 року, а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі. Однак суд апеляційної інстанції у межах наданих йому ЦПК України повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. При цьому незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові у повному обсязі, оскільки суди ставили під сумнів розрахунок лише в частині періоду нарахування заборгованості. (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року в справі № 278/1523/15, провадження № 61-7196св22).

У пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) зазначено, що при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2014 року в справі № 279/919/14 стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором кредиту № 283/1-97 від 25 січня 2007 року в розмірі 17 162, 94 дол. США. До позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки банк додав розрахунок кредитної заборгованості позичальника та копії матеріалів кредитної справи за період з 25 січня 2007 року до 25 січня 2021 року;

при відхиленні наданого банком розрахунку заборгованості суди не врахували наявності рішення суду про стягнення заборгованості та не перевірили чи воно виконано і в якій частині;

суди не встановили, на погашення якої саме заборгованості позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, не встановили обсяг відповідальності іпотекодавця та не звернули увагу, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості з позичальника, особа якого є відмінною від особи іпотекодавця, не позбавляє відповідача права на оспорення розміру такої заборгованості.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного оскарження, дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) та без додержання норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

У статті 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги АТ «Сенс Банк» розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2022 року та постанова Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук