Дата документу 04.04.2023 Справа № 317/1000/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1000/22 Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко М.О.
Провадження № 22-ц/807/662/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.12.2020 в Запорізькій області Кам`янсько-Дніпровському районі біля с. Заповітне, 27 км автодороги Т-О805, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2108», номерний знак НОМЕР_1 , допустив лобове зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-21093», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля марки «ВАЗ-21093» - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень померла.

14.12.2020 року було внесено відомості про подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000419 з кваліфікацією по ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія за шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб не була застрахована.

У зв`язку із смертю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є її донькою, їй спричинена шкода у вигляді понесених витрат на поховання у сумі 5855 грн.

01.09.2021 року відповідач листом №3-01-а/27994 від 04.08.2021 року повідомив про те, що заяви з доданими до неї документами отримав, та просив, зокрема, надати документ, складений відповідною повноважною установою, що підтверджує відповідальність іншого учасника за скоєну дорожньо-транспортну пригоду.

Вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавала шкоди.

На підставі зазначеного просила стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на її користь 5855 грн. відшкодування понесених витрат на поховання.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, понесених на поховання 5 855 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Моторне (транспортне) страхове бюро України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди, відсутність документів, що встановлюють особу, винну у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, відсутність обов`язку доведення обставин непереборної сили чи інші обставини дорожньо-транспортної пригоди, невідповідність товарного чеку вимогам розрахункового документу, порушення правил територіальної підсудності, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 лютого 2023 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 лютого 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходів з того, що завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки шкода відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди, факт проведення касової операції не спростований.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що старшим слідчим ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізькій області складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000419 від 28.05.2021 року відносно ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, згідно з яким 14.12.2020 року біля с. Заповітне на 27 км автодороги Т-О805 Запорізької області Кам`янсько-Дніпровського району відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2108», номерний знак НОМЕР_1 , допустив лобове зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-21093», номерний знак НОМЕР_2 , під керування водія ОСОБА_3 , в салоні автомобіля якого в якості пасажирів перебували ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-13).

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000419 від 28.05.2021 року, копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 17.12.2020 року, виданого Виконавчим комітетом Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, довідки про причину смерті від 16.12.2020 року, 14.12.2020 року малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла в лікарні від травм, отриманих у результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, причини смерті: набряк головного мозку, субарахноідальний крововилив, закритий перелом кісток склепіння черепа (а.с.14, 14 зворот).

ОСОБА_1 є матір`ю померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.15).

13.07.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, з заявами про виплату страхового відшкодування в розмірі 50 354,47 грн. та 2666,66 грн. (а.с.31).

13 липня 2021 року представником позивача було надано Моторному (транспортному) страховому бюро України повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви на здійснення регламентної виплати, серед заявлених позивачем вимог містилась і вимога про здійснення виплати, пов`язаної із понесеними витратами на поховання (а.с.17-18).

03.08.2021 року представником позивача долучено до заяви на виплату страхового відшкодування копію обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000419 (а.с.19).

Листом №3-01-а/27994 від 04 жовтня 2021 року відповідач повідомив позивача, що для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди МТСБУ необхідно отримати завірений належним чином документ, складений відповідною повноважною установою (вирок суду, постанова про закриття кримінального провадження тощо), що підтверджує відповідальність іншого учасника за скоєне ДТП, а також надати документ, у якому буде зазначено ПІБ особи, яка здійснила витрати на поховання (акт виконаних робіт, накладна тощо (а.с.19 зворот).

Спірні правовідносини в справі регулюються нормами права, які містяться в главі 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України №1961-IV).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за №199/1100/19.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується (стаття 1201 ЦК України).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону України № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону України № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку.

Згідно з пунктом 39.1 статті 39 Закону України № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пунктів 41.1, 41.2 статті 41 Закону України № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

б) власниками транспортних засобів, якщо такі власники надали відповідним уповноваженим органам інших країн страховий сертифікат «Зелена картка», виданий від імені страховиків - членів МТСБУ, та за умови, що такий страховик не відшкодував шкоду;

в) транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат «Зелена картка», що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».

Згідно зі статтею 27 Закону України № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «ВАЗ-2108», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не застрахована.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є зобов`язальним суб`єктом, який виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України №1961-IV порядку.

Доводи відповідача, що кримінальне провадження №0000419 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не завершене, по даній справі відсутній вирок суду, який набрав законної сили на дату винесення оскаржуваних рішень, що унеможливлює встановлення факту настання цивільно-правової відповідальності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, обставини дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів не приймає до уваги як не обґрунтовані, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля « марки «ВАЗ-2108», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 настає незалежно від його вини в дорожньо-транспортній пригоді, яка трапилась 04.12.2020 року.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що стаття 35 Закону України №1961-IV не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини ,а тому відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не означає відсутність її вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачці шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Відповідно до відомостей товарного чеку № 177 від 16.12.2020 року, виданого фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 витрати ОСОБА_1 на поховання дитини становлять 5855 грн. (а.с.17).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не доведено понесені нею витрати на поховання дитини з підстав невідповідності наданого нею товарного чеку від 16.12.2020 року на загальну суму 5855 грн. вимогам пункту 2 розділу 3 Положення про форму та зміст розрахункових документів (електронних розрахункових документів), затверджених наказом Мінфіну від 21.01.2016 року за № 13, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до пункту 15 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу, зобов`язані надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається зі змісту пункту 7 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, талоном або іншими документами.

Реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (окрім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій (пункт 6 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Якщо форми та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання яких покупцю є обов`язковим, передбачені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказом Мінфіну України від 21.01.2016 року № 13, то типова форма та зміст товарного чека законодавчо досі не визначена, а відтак суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Отже, є безпідставними доводи Моторного (транспортного) страхового бюро України про те, що у даному випадку, виданий суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 товарний чек № 177 від 16.12.2020 року не є належним розрахунковим документом, оскільки видача такого у довільній формі передбачена законодавством.

Зважаючи на те, що товарний чек № 177 від 16.12.2020 року підтверджує проведену між позивачем та ФОП ОСОБА_5 розрахункову операцію та свідчить про укладення між ними споживчого договору, відмова відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України у виплаті понесених позивачем витрат на поховання дитини із підстав не надання належного розрахункового (платіжного) документа, не може вважатись правомірною.

За приписами частини третьої статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про порушення правил територіальної підсудності, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 , що за підсудністю відноситься до Великобілозерського районного суду Запорізької області.

За приписами частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 06.04.2022 року № 16/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Запорізький районний суд Запорізької області

Таким чином, відповідно до частини третьої статті 28 ЦПК України справа підсудна Запорізькому районному суду Запорізької області.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 5855 грн. страхового відшкодування витрат понесених на поховання підлягає задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно залишити без змін.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 04 квітня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова