ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/561/23 Справа № 201/3250/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про встановлення факту припинення родинних відносин, встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою, встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму, припинення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що ОСОБА_6 почав спільно проживати без укладення шлюбу з ОСОБА_1 з 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Після народження у 2015 році у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 спільної доньки ОСОБА_8 , власники квартири надали згоду на реєстрацію місця проживання в їхній квартирі ОСОБА_1 та новонародженої доньки ОСОБА_8 .

Через деякий час в даній квартирі були ще зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З цього моменту між власниками квартири та відповідачами почали виникати конфлікти, які призвели до виселення із власної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У зв`язку із припиненням між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 родинних відносин, відсутністю спільного побуту та спільного господарства, а також відсутністю згоди позивачів на подальше проживання відповідачів в їхній квартирі, виникли правові підстави для встановлення факту припинення родинних відносин, та як наслідок припинення права відповідачів користування спірною житловою квартирою, їх виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Також позивачі просили суд встановити факт відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою, а також факт відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт припинення родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Припинено для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового приміщення АДРЕСА_1 . Знято з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог в частині вимог про встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою, встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 403 грн 60 коп. з кожного відповідача на користь кожного з позивачів.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачі, відповідно до ст.360 ЦПК України, подали відзив, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22-29 т. 1).

ОСОБА_6 почав спільно проживати з ОСОБА_1 в вищезазначеній квартирі, без укладення шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилась спільна донька ОСОБА_8 (а.с.33 т.1), у зв`язку із чим власники квартири надали згоду на реєстрацію місця проживання в їхній квартирі спочатку ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а згодом погодились і на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.30-31 т.1).

Як вбачається зі змісту заявленого позову, між позивачами та відповідачами почали виникати конфлікти, які спричинили виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із власної квартири та їх намагання потрапити до власного житла закінчувались бійками зі сторони відповідачів та викликами поліції.

Факти щодо агресивної поведінки відповідачів по відношенню до позивачів підтверджуються неодноразовими зверненнями позивачів до Соборного відділення поліції ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області, а саме наданими позивачами в якості доказів заявами від 21.03.2018р., від 31.07.2018р., від 29.08.2018р., від 03.09.2018р., від 10.10.2018р., від 06.11.2019р., від 30.01.2020р. та листами Соборного відділення поліції ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області від 23.07.2018р., від 29.08.2018р., від 24.09.2018р., від 05.10.2018р., наданими у відповідь на заяви позивачів (а.с. 34-42, 43-46 т.1).

При розгляді даної справи у суді першої інстанції, позивачка ОСОБА_5 стверджувала, що була вимушена тимчасово поселитися за адресою: АДРЕСА_2 , а з грудня 2017 року, через конфлікти з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 був також змушений переїхати жити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де вже тимчасово проживала його мати ОСОБА_5 .

Факт окремого проживання ОСОБА_6 від ОСОБА_1 з грудня 2017 року підтверджується наданою позивачами довідкою №22 від 24.07.2018р., виданою Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив №43 «Учитель-2», в якій зазначено, що ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 01 грудня 2017 року до 24 липня 2018 року (прим.: по дату видачі довідки а.с.47 т.1).

При розгляді даної справи у суді першої інстанції, ОСОБА_6 наголошував на тому, що з липня 2018 року має вже іншу сім`ю, з якою пов`язаний спільним побутом та веденням спільного господарства, а саме: цивільну дружину ОСОБА_9 та її сина від іншого чоловіка ОСОБА_10 . З серпня 2018 року ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживають однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 .

Також позивачі у суді першої інстанції наголошували, що враховуючи аморальну та агресивну поведінку відповідачів та обставини даної ситуації, вони в жодному разі не нададуть своєї згоди на безоплатне користування відповідачами спірною квартирою та в жодному разі не нададуть згоди на користування відповідачами спірною квартирою на підставі договору найму. Позивачі одноголосно і категорично не погоджувалися на подальше проживання в спірній квартирі відповідачів.

Крім того, ОСОБА_5 , допитана також і в якості свідка (а.с.148 т.2) стверджувала в судовому засіданні 26 липня 2022 року, що має намір особисто заселитися до своєї квартири та в подальшому проживати у власному житлі, а не тимчасово мешкати по чужих квартирах.

Судом також було встановлено, що станом на дату подачі даної позовної заяви (01.04.2021р.) борг за надані обслуговуючими організаціями комунальні послуги по спірній квартирі складав 49 394 грн 86коп., що підтверджується роздруківкою з електронного кабінету комунальних платежів ОСОБА_5 , квитанціями та виписками по особовому рахунку (а.с.51-52, 53-56 т.1).

Про необхідність звільнення приміщення та намір особисто використовувати власне житло, 23 липня 2020 року позивачами було направлено кожному із відповідачів вимогу №1 про звільнення житлового приміщення, відповідно до якої позивачі вимагали від відповідачів звільнення квартири АДРЕСА_1 від особистої присутності та особистих речей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом виселення протягом трьох місяців з дати отримання даної вимоги власників та сплати всіх комунальних послуг та боргів по них, станом на дату звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 (а.с.57-58, 59-62 т.1).

Даною вимогою позивачі також попередили відповідачів, що у випадку невиконання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимоги, власники зазначеної квартири будуть змушені звернутися до суду з позовом про виселення в примусовому порядку та стягнення судових витрат, в тому числі витрат на надання професійної правничої допомоги.

Відповіді на вимогу №1 про звільнення житлового приміщення від 23 липня 2020 року не було надано позивачам відповідачами.

30 жовтня 2020 року позивачами була направлена вимога №2 про негайне звільнення житлового приміщення, в якій позивачі повторно наголосили відповідачам про відсутність законних підстав для користування ними спірною квартирою та вимагали від відповідачів негайного звільнення квартири АДРЕСА_1 від особистої присутності та особистих речей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом виселення та сплати всі комунальних послуг та боргів з квартирних (комунальних) платежів, станом на дату звільнення квартири з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.63-65, 66-69 т.1).

Позивачі даною вимогою також попередили відповідачів, що у випадку невиконання вимоги, власники зазначеної квартири будуть змушені звернутися до суду з позовом про виселення в примусовому порядку та стягнення судових витрат, в тому числі, витрат на надання професійної правничої допомоги.

На вимогу №2 від 30 жовтня 2020 року позивачі отримали відповідь від відповідачів б/н та без зазначеної дати складання, відповідно до якої відповідачі отримали 18 листопада 2020 року вимогу №2 про негайне виселення від 30 жовтня 2020 року та категорично відмовляються звільнити спірне житлове приміщення, аргументуючи свою відмову тим, що всі вони являються членами сім`ї позивачів, проживають в спірній квартирі за згодою позивачів та посилаються на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року по цивільній справі №201/5273/19, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог позивачів про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.70-72, 73-76 т.1).

При цьому, відповідачі у відповіді на вимогу №2 про негайне виселення від 30 жовтня 2020 року зазначають про неможливість повторного звернення позивачів до суду з ідентичним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ЖК України щодо надання тримісячного строку для виселення відповідачів, позивачами, які є власниками спірного майна, виконані, а відповідачі у відповіді на вимогу №2 висловили свою відмову від виселення та вирішення даного спору в досудовому порядку, при цьому, оскільки родинні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 припинені, є підстави для припинення сервітуту за вимогами позивачів відповідно до ч.1 ст.406 ЦК України, а тому дійшов висновку про часткове задоволення заявленого позову. При цьому, вказував, що позовні вимоги щодо встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою та встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму не є вимогами позовного характеру у розумінні ст.16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В порядку ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпоряджання щодо цього майна.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 14.08.2019р. у справі №702/101/18, постанові від 16.01.2019р. у справі №243/7004/17-ц, постанові від 13.10.2020р. у справі №447/455/17.

Поряд з цим, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником.

Членами сім`ї у розумінні ст.64 ЖК України є дружина, діти та батьки, а у розумінні ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В силу ч.1 ст.406 ЦК України сервітут (право користування) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до абзацу 4 ст.156 ЖК України, якщо дружина, діти та батьки припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), факт припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.

В порядку ч.2 ст.168 ЖК України договір найму житлового приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку, власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Статтею 168 ЖК України визначено додаткову підставу розірвання договору найму за вимогою наймодавця у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Статтею 169 ЖК України визначено, що у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 посилаються на те, що при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи, зокрема, не було підтверджено належними та допустимими доказами факт вчинення відповідачами перешкод в користуванні правом власності співвласників та вчинення злочину по відношенню до позивачів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржників, з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, районним судом встановлено, що ОСОБА_1 являється колишньою цивільною дружиною ОСОБА_6 , не являється невісткою та членом сім`ї ОСОБА_5 , не являється членом сім`ї ОСОБА_7

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_1 від невідомого чоловіка, не являється членом сім`ї ОСОБА_6 , не являється членом сім`ї ОСОБА_5 , не являється членом сім`ї ОСОБА_7

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , не являється членом сім`ї ОСОБА_6 , не являється членом сім`ї ОСОБА_5 , не являється членом сім`ї ОСОБА_7

ОСОБА_3 є братом ОСОБА_1 , також не є членом сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Отже, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не являються членами сім`ї позивачів у справі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Натомість, позивачі є власниками спірної житлової квартири, а відповідачі членами сім`ї позивачів не являються, спільним побутом не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивачів на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

Таким чином, оскільки угод про безоплатне користування квартирою АДРЕСА_1 між власниками ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ніколи не укладалось і в подальшому, як зазначають позивачі у вимогах про виселення, в жодному випадку не будуть укладені, а відповідачами зазначених чинних договорів суду не надано, зважаючи на відносини, що у них склалися з позивачами, в порядку ст.162 ЖК України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зобов`язані були сплачувати плату за користування жилим приміщенням, що належить іншим особам на праві приватної власності та комунальні послуги, які повинні були сплачуватися відповідачами, окрім квартирної плати.

Тобто, в даному випадку, в силу приписів ст.162 ЖК України відповідачі прирівнюються до наймачів житлового приміщення за правовим статусом, оскільки фактично вони користуються чужою житловою квартирою, за відсутністю письмових правочинів про безоплатне користування цією квартирою.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, вимога про виселення №1 була направлена відповідачам 23 липня 2020 року, що підтверджується описами вкладення, накладними та фіскальними чеками поштової установи (а.с.59-62 т.1).

Вимога про виселення №2 була направлена відповідачам 30 жовтня 2020 року, що також підтверджується наданими позивачами доказами (а.с.66-69 т.1).

У відповіді на вимогу №2 від 30 жовтня 2020 року відповідачами надано відповідь, якою відповідачі підтверджують факт отримання 18 листопада 2020 року вимоги №2 про негайне звільнення житлового приміщення.

Таким чином, враховуючи, що позовна заява по даній справі подана 01 квітня 2021 року, з боку позивачів відповідачам було в порядку ст.168 ЖК України надано майже 5 місяців для звільнення спірного житлового приміщення в добровільному порядку на виконання вимоги позивачів.

При цьому, свою категоричну відмову від звільнення спірного житлового приміщення позивачі висловили у відповіді на вимогу №2.

Також районним судом було установлено, що станом на дату подання даної позовної заяви борг за надані обслуговуючими організаціями комунальні послуги по спірній квартирі складає 49 394 грн 86 коп., що підтверджується роздруківкою із електронного кабінету комунальних платежів ОСОБА_5 , квитанціями та виписками по особовому рахунку (а.с.51-52, 53-56 т.1).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки родинні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 припинені, є підстави для припинення сервітуту за вимогами позивачів відповідно до ч.1 ст.406 ЦК України.

Крім того, згідно матеріалів справи, вимоги ЖК України щодо надання тримісячного строку для виселення відповідачів, оскільки нормами ЖК України за обставин даної справи відповідачів прирівняно до наймачів житла, позивачами виконані, а відповідачі у відповіді на вимогу №2 висловили свою відмову від виселення та вирішення даного спору в досудовому порядку.

Зважаючи на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого наявного у матеріалах даної справи доказу, допитав свідків та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.

При цьому, згідно матеріалів справи, районним судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для встановлення факту припинення родинних відносин, встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою, встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму, припинення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Зокрема, районним судом із показів свідків, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 припинені родинні відносини, всі відповідачі не є членами сім`ї позивачів, не проживають спільно з власниками квартири, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що слід припинити право відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , та виселити відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , а також зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_5 .

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що місцевим судом було встановлено, що власники квартири (позивачі) категорично не надають згоди на подальше проживання відповідачів в їхній квартирі. Дві вимоги про звільнення та негайне звільнення їх житлового приміщення, які були направлені позивачами відповідачам 23 липня 2020 року та 30 жовтня 2020 року, є беззаперечним доказом відсутності згоди власників квартири на подальше проживання відповідачів в спірній квартирі АДРЕСА_1 . При цьому, позивачі надали відповідачам більш, ніж достатній, строк для виселення, для пошуку нового житла та звільнення їхньої квартири. Втім, відповідачі категорично відмовились звільнити житлове приміщення позивачів та не скористались наданою ними можливістю виконати вимоги власників квартири в добровільному та досудовому порядку.

Під час судового розгляду судом першої інстанції також було встановлено факти відсутності укладених між позивачами та відповідачами договорів про безоплатне користування спірною квартирою та договорів найму спірного житлового приміщення. Натомість, стороною відповідачів відповідних доказів на спростування даних обставин надано не було ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції.

Крім того, поза увагою місцевого суду не залишився той факт, що у цивільній справі №201/3250/21 інтереси малолітнього ОСОБА_4 , 2010 року народження, представляє його законний представник - мати ОСОБА_1 , та відповідно до висновку від 24 травня 2022 року №5/11-23 голови адміністрації ОСОБА_11 визнано за доцільне визнати малолітнього ОСОБА_4 , 2010 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , а також зняти його з реєстрації місця проживання та виселити (а.с.116-117 т.2).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору про безоплатне користування житловою квартирою та встановлення факту відсутності укладеного між сторонами чинного договору найму, оскільки такі вимоги не є вимогами позовного характеру у розумінні ст.16 ЦК України, а є підставою для задоволення іншої частини позовних вимог, чому у свою чергу судом першої інстанції було надано належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова