Справа № 357/138/23
Провадження № 2/357/723/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє через свого представника адвоката Плаксія Р.В., звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.2001 року, договору дарування частини квартири від 15.04.2008 року та договору дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 25.10.2018 року, належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідачу ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 22.12.2009 року, належить квартира АДРЕСА_2 . Рішенням Білоцерківської міської ради № 668-28-VI від 16.08.2012 року за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква надано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0183 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :04:020:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та на підставі якого, 01.11.2012 року на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 327902 з кадастровим номером :04:020:0106. 27 листопада 2020 року відбулася реєстрація в Державному земельному кадастрі цієї земельної ділянки.

В січні 2022 року, переглядаючи офіційний веб-сайт Держгеокадастру, а саме сторінку «Публічна кадастрова карта», у позивача виникли припущення, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:020:0106 накладається на частину її квартири, у зв`язку з чим, позивач звернулась до землевпорядної організації. Згідно повідомлення фахівця ОСОБА_3 від 01.12.2022 року при проведенні обстеження меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0048 квартири АДРЕСА_1 , було встановлено, що належні позивачу приміщення № 4, № 5, № 6 та № 7, позначені на плані квартири в технічному паспорті від 27.09.2018 року, знаходяться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0106.

Позивач посилаючись на ст. 382 ЦК України, ч.2 ст. 42 ЗК України, зазначає, що якщо на земельній ділянці знаходяться житловий будинок з трьома і більше квартирами, ці квартири або їх частини за рахунок поверховості знаходяться одна над одною, то ця ділянка або її частина є об`єктом, обмежено оборотоздатним в цивільному обороті, так як може надаватися лише у спільну сумісну власність або спільне користування всім власникам квартир, які знаходяться на цій земельній ділянці за рахунок поверховості.

А тому, позивач зазначає, що при проведенні державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0106 до Державного земельного кадастру було внесено відомості про формування неправильної конфігурації земельної ділянки (її меж), належної відповідачу. Позивач вважає, що порушення відповідачами її права власності полягає у тому, що земельна ділянка, під приміщеннями АДРЕСА_4 , № 5, № 6 та № 7 її квартири була неправомірно надана Білоцерківською міською радою у власність відповідачу і це унеможливлює правомірне користування позивачем своєю власністю. А тому, ОСОБА_1 просить суд скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0106; скасувати у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис від 01.11.2012 року за № 01399 та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:020:0106; визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради № 668-28-VI від 16.08.2012 року, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0183 та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :04:020:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 327902 від 01.11.2012 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0183 та з кадастровим номером :04:020:0106.

Заперечуючи позов відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у позовній заяві не міститься жодних правових обґрунтувань щодо спричинених перешкод позивачу в користуванні її квартирою, не обґрунтовано, яким чином право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку перешкоджає позивачу користуватись квартирою. Відповідач зазначає, що обставини викладені у позовній заяві, щодо обмежень користування позивачем земельною ділянкою, не має жодного відношення до заявлених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою. В позовній заяві обходиться увагою той факт, що квартира позивача не знаходиться безпосередньо на земельній ділянці належній відповідачу, а лише частково знаходиться над квартирою належній ОСОБА_2 , яка безпосередньо розташована на приватизованій земельній ділянці.

Будинок, де мешкають позивач та відповідач ОСОБА_2 відноситься до блокованих будинків - малоповерхових житлових будинків, що складаються з розташованих в ряд житлових осередків, кожна з яких має окремий вхід. Також відповідач зазначає, що позивач набула права власності на квартиру АДРЕСА_5 , в повному обсязі, в 2018 році, тобто на момент існування вже права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку. А тому, відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави захисту передбачені ст. 391 ЦК України, так як право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку не перешкоджає здійсненню позивачем користування її власністю. Також відповідач зазначає, що при приватизації спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_2 були виконані вимоги діючого на той час законодавства, та отримана згода всіх співвласників і позивача на встановлення меж земельної ділянки. Так, 08.08.2011 року, позивачем та іншими власниками квартир будинку АДРЕСА_6 були встановлені межі земельної ділянки, що на цей час належить відповідачу ОСОБА_2 шляхом встановлення межових знаків, про що було складено відповідний акт. При цьому, жодних зауважень або заперечень щодо меж земельної ділянки позивачем заявлено не було. А тому, позивачу з 2011 року було відомо про наявні межі земельної ділянки і вона надала згоду на передачу земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 саме в існуючих межах, а також відмовилась від претензій на цю земельну ділянку. Відмова від такої згоди свідчить про суперечливу правову поведінку позивача.

Відповідач вказує, що позивач замовчує той факт, що вона є власницею земельної ділянки площею 0,253 га, кадастровий номер :04:020:0048, за адресою АДРЕСА_7 , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру від 13.02.2023 року. Тобто, позивачу також належить земельна ділянка під будинком де розташована квартира відповідача ОСОБА_2 і інших мешканців будинку, та вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача, а не накладається. Таким чином, мешканцями будинку АДРЕСА_8 , був встановлений правовий режим землі розташованої під цим будинком, шляхом встановлення меж окремих земельних ділянок. Вказаний режим існував протягом тривалого часу, позивач і по цей час володіє земельною ділянкою під загальною площею будинку, але заперечує аналогічне право відповідача ОСОБА_2 , а тому відповідач вважає, що позивач зловживає своїм правом на звернення за судовим захистом та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 13.01.2023 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в загальному порядку, призначив справу до підготовчого засідання (а.с. 64-65).

20.02.2023 року на адресу суду надійшло клопотання Білоцерківської міської ради про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с. 73).

21.02.2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 із копією технічної документації (а.с.74-100).

27.02.2023 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи (а.с. 102).

27.03.2023 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи (а.с. 106).

В підготовчому судовому засідання 27.03.2023 року, в якому була особисто присутня відповідач ОСОБА_2 , ухвалою судді, занесеною до протоколу судового засідання було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, за необґрунтованістю, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, щодо підстав відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду на 20.04.2023 року.

Сторона позивача в судовому засіданні відмовилася від розгляду клопотання про призначення земельно-технічної експертизи (а.с.11)

28.03.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_6 про долучення до матеріалів справи доказів розміру судових витрат, понесених позивачем (а.с. 112-117).

14.04.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, клопотання про визнання поважними причини неподання відповідачем та представником відповідача доказів у встановлений законом строк (а.с.121-147)

Ухвалою суду від 20.04.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про поновлення строків на подання доказів та приєднано до матеріалів справи подані документи.

Представник позивача, адвокат Плаксій Р.В. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечили позов.

Відповідач Білоцерківська міська рада в судове засідання не направили свого представника, 20.02.2023 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Білоцерківської міської ради.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в судове засідання не направили свого представника, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.2001 року, договору дарування частини квартири від 15.04.2008 року та договору дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 25.10.2018 року, належить квартира АДРЕСА_1 . (а.с. 17-23)

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на підставі договору-дарування від 22.12.2009 року є власницею квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 36)

Встановлено, що рішенням Білоцерківської міської ради № 668-28-VI від 16.08.2012 року за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква було надано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0183 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :04:020:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.41-51)

Встановлено, що 01.11.2012 року на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0183 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), серія ЯИ № 327902 з кадастровим номером :04:020:0106 (а.с.52).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 27.11.2020 року в Державному земельному кадастрі було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, площею 0,0183 га з кадастровим номером :04:020:0106, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.38-39).

Встановлено, що в грудні 2022 року представник позивача звертався до ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київської обл. за інформацією про координати поворотних точок земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0106 та отримав відмову, обґрунтовану тим, що координати поворотних точок земельної ділянки є базовим параметром для визначення місця розташування конкретної земельної ділянки на території України, а тому з посиланням на Постанову КМ України від 07.05.2022р. №564 «Деякі питання ведення та функціонування Державного земельного кадастру в умовах воєнного стану», на період воєнного стану запитуваної інформації щодо координатних точок не надано (а.с.10).

Одночасно з цим, 01.12.2022р., на замовлення позивача, інженер-землевпорядник ФОП ОСОБА_3 надав довідку, де зазначив, що при проведенні обстеження меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0048 квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що приміщення №4, АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , №7 знаходяться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :04:020:0106 (а.с.30, 31).

Встановлено, що в 2005 році при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку власникам квартир АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , тобто родині ОСОБА_7 , було погоджено варіант розподілу земельних ділянок співвласниками будинку АДРЕСА_3 другому, було складено Акт визначення та погодження меж землекористування, ОСОБА_8 земельної ділянки (а.с.135).

Встановлено, що в 2011 році на замовлення відповідача ОСОБА_2 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 . Дана документація, зокрема, містить Акт встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків землекористувачу земельної ділянки, від 08.08.2011 року. Вказаний Акт підписаний позивачем та іншими співвласниками будинку АДРЕСА_3 . (а.с.87)

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3, ч.5 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ч.2 ст. 382 ЦК України (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому

будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення

квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди,

будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників

квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у

житловому будинку.

Згідно ч.2,3,4 ст.42 ЗК України (в ред. на момент прийняття оскаржуваного рішення) у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Як було встановлено судом, об`єднання співвласників квартир у будинку по АДРЕСА_3 не створювалося, управління будинком жодною установою після приватизації квартир у ньому не здійснюється. Земельна ділянка, що була надана в користування співвласникам даного будинку, поділена та приватизована співвласниками цього будинку.

Будинок де знаходяться квартири ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є багатоквартирним будинком. Квартири співвласників будинку мають окремі входи.

З наданих суду матеріалів справи вбачається, що при виготовленні в 2005 році технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради надало висновок де чітко визначено обмеження в користуванні цією земельною ділянкою (землі змішаної малоповерхової індивідуальної житлової забудови), і даний висновок та технічна документація із землеустрою не містять даних, що будинок АДРЕСА_3 другому є багатоповерховим (а.с. 88,136). Так само й технічний паспорт від 27.09.2018р. на квартиру АДРЕСА_1 не містить даних щодо багатоповерхового будинку, натомість зазначено, що квартира позивача розташована на першому поверсі одноповерхового будинку (а.с.27-28), та з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивач є власником квартири, яка розташована на першому поверсі одноповерхового будинку (а.с.34.)

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Серед іншого, спільним майном багатоквартирного будинку є - права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч. 2 ст.382 ЦК України ).

Встановленим є те, що державної реєстрації права спільної сумісної власності співвласників квартир на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок сторін та його прибудинкова територія не вчинялося.

З пояснень сторін в судовому засіданні слідує що прибудинкова територія будинку АДРЕСА_3 , поділена між співвласниками будинку, приватизована та земельні ділянки, як позивача, так і відповідача ОСОБА_2 не накладаються, а як було з`ясовано в судовому засіданні, - спірною є частина земельної ділянки (0,0084га), що перебуває у власності ОСОБА_2 , та на якій знаходиться її квартира, а деякі житлові кімнати квартири позивача знаходяться над квартирою відповідача ОСОБА_2 . Тобто, спірною є земельна ділянка, яка знаходиться під частиною будинку АДРЕСА_3 .

Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Матеріали справи містять докази, що позивач ОСОБА_1 надавала погодження, як землекористувач, на отримання відповідачем ОСОБА_2 у власність земельної ділянки та погодила її розподіл (а.с.85), а також підписала Акт встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в серпні 2011 року (а.с.87).

Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що в технічній документації із землеустрою та зокрема, в Акті встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж не було зазначено конфігурацію земельної ділянки відповідача, не було інформації, що вона отримує у власність земельну ділянку під будинком, а тому, до грудні 2022року позивач вважала, що земельна ділянка під будинком перебуває в спільній сумісній власності.

При цьому, стороною позивача не надано доказів того, що погоджувалися інші межі земельної ділянки чи інший її розмір. Так само й не надано доказів, що інформація щодо площі і конфігурації приватизованої відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки була таємною, чи прихованою.

Відтак, суд вважає встановленим ту обставину, що при приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_2 отримувала згоду на це як позивача так і інших власників квартир у будинку АДРЕСА_3 .

При цьому, представник позивача в судовому засіданні не заперечив той факт, що частина земельної ділянки під спільним будинком та поряд інших квартир будинку АДРЕСА_3 другому перебуває у одноосібній власності позивача.

Таким чином, позивач застосовує подвійні стандарти щодо статусу земельних ділянок співвласників будинку АДРЕСА_3 , оскільки позивач стверджує, що спірна земельна ділянка може перебувати лише у спільній сумісній власності співвласників будинку та при цьому, позивач є власником частини земельної ділянки під загальною площею цього будинку, але заперечує аналогічне право інших мешканців будинку, зокрема відповідача ОСОБА_2 . Представник позивача, надаючи різну оцінку однотипним діям та обставинам, в судовому засіданні обґрунтував таку позицію тим, що земельна ділянка позивача не є предметом спору по даній справі.

Суд критично оцінює таку позицію сторони позивача, оскільки, встановленим є, що співвласники будинку АДРЕСА_3 самостійно й добровільно поділили і визначили порядок використання земельної ділянки, що перебувала в їх спільному користуванні.

Крім того, позивач звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ніяким чином не доводить наявність таких перешкод. Позивач не навела жодних обставин та не надала доказів в підтвердження спричинених їй перешкод в користуванні земельною ділянкою, чи її квартирою з боку відповідачів.

Натомість, встановленим є те, що при виготовленні технічної документації із землеустрою для посвідчення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, позивач та інші землекористувачі в 2011 році погодили встановлені на місцевості межі земельної ділянки відповідача, що дало можливість ОСОБА_2 оформити і належно зареєструвати своє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:020:0106. Більше 10 років ОСОБА_2 відкрито та безперешкодно володіє своєю земельною ділянкою, позивачем не надані докази, що ОСОБА_2 спричиняє іншим співвласникам перешкоди у здійсненні ними права власності щодо свого майна.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач в даному спорі не довела порушене своє право чи інтерес. Обов`язковою умовою права на позов є спір про право цивільне. Однією із загальних засад цивільного судочинства є: справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

До необхідності застосування вказаної доктрини прийшов Верховний Суд в постанові від 14.12.2022 року по справі № 126/2200/20.

Згідно ч.2, ч.3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду наведеного вище, суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 , серед іншого, вказував на строки звернення позивача до суду з даним позовом, ставив під сумнів обставини щодо необізнаності позивача до грудня 2022р. про межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_12 .

В даному випадку, суд відмовляє в задоволенні позову не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц)

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

В підготовчому судовому засіданні 27.03.2023р. відповідач ОСОБА_2 зазначила, що її судові витрати в зв`язку з розглядом даної справи складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 03.02.2023р., Додаток №1 до договору від 03.02.2023р., розрахунок витрат на правничу допомогу, Акт прийманняпередачі наданих послуг та розписку адвоката про отримання від ОСОБА_2 коштів в сумі 20000 грн., як гонорар згідно договору про надання правової допомоги б/н від 03.02.2023р., додатку №1 цього договору (96, 97, 143-145).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив розмір судових витрат сторони відповідача, але взагалі не обґрунтував своєї позиції.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Враховуючи вищевикладене та надані адвокатом Солодовніковим О.П. докази в підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правничої допомоги, час і складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про задоволення заяви про відшкодування відповідачу таких витрат, частково, в сумі 14000 грн.

При цьому, суд вважає необґрунтованими витрати за здійснення адвокатського запиту, збір доказів 3000 грн. і за підготовку клопотань та додатків 3000 грн., що зазначені адвокатом в Розрахунку витрат на правничу допомогу та в Акті приймання-передачі наданих послуг (а.с.143,144), оскільки такі ж дії та послуги включені і вже були оцінені адвокатом в 11 000 грн. та 3000 грн., тобто адвокатом зазначено повторність послуг. Отже, сторона відповідача ОСОБА_2 надала належні докази в підтвердження витрат на правову допомогу на суму 14000 грн. При цьому, суд звертає увагу, що адвокат Солодовніков О.П. склав відзив, був присутнім в одному з трьох судових засідань, надав докази про вчинення двох запитів у даній справі для збирання доказів.

Отже, враховуючи обсяг виконаних робіт адвокатом та надані докази таких послуг, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на оплату послуг адвоката 14 000 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 81, 258- 265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по справі в сумі 14 000 грн. (чотирнадцять тисяч гривень).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.04.2023 року.

Суддя О. Я. Ярмола