Справа №305/613/23
Провадження по справі 2/305/245/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника третьої особи Штефура Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Богданська сільська рада Рахівського району Закарпатської області про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивує тим, що що рішенням Розтоківської сільської ради №346 від 11.07.2019 спочатку погоджено межі земельної ділянки без його відома, а пізніше рішенням №362 від 12.11.2019 передано у власність громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0421 га, за кадастровим номером :04:001:0052, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Вважає, що це було зроблено незаконно з наступних підстав. Розтоківська сільська рада не мала права передавати цю земельну ділянку вказаним громадянам, оскільки ця земельна ділянка належала його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі слів відповідачів, його мама склала заповіт в користь його племінників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідачі цей заповіт приховали і приватизували більшу частину земельної ділянки, хоч і не мали на це права. Земельна ділянка, що передана у власність відповідачам накладається та перекриває йому підхідну дорогу до його будинку, що підтверджується актом обстеження від 28.01.2022. Він звертався у всі можливі інстанції для вирішення цієї проблеми, але окрім скасування права власності на земельну ділянку відповідачів, іншого вирішення спору не бачить. Всі землевпорядники відмовляються зробити обміри та виготовити йому технічну документацію на земельну ділянку до його будинку, оскільки відповідачі прихватили частину ділянки, що належить йому згідно схеми забудови до його будинку. Сільська рада у 1998 році та у 2000 році цю схему забудови йому підтверджувала виконуючи обміри на місцевості. Всупереч вимог закону, відповідачам було передано у власність земельну ділянку, що на той час перебувала у постійному користуванні його родини, що підтверджується генеральним планом забудови, згідно якого за будинком його матері закріплена вказана земельна ділянка. Передавши у власність сторонній особі земельну ділянку його матері в кількості, 0,421 га і залишивши за його будинком лише частину земельної ділянки, сільською радою грубо порушено Земельний та Цивільний кодекси України, Конституцію України. ОСОБА_6 при подачі клопотання про передачу у власність теж допустив порушення не додавши до клопотання погодження замлекористувача в чиєму користуванні перебувала земельна ділянка. Отже, загалом порушена сама процедура передачі у власність земельних ділянок, що є підставою для визнання незаконним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Також, з ним, як суміжним землекористувачем не проводилось погодження меж, що вважає також порушенням процедури, з метою приховання від нього факту приватизації земельної ділянки. На підставі наведеного, просив поновити строк звернення до суду. Скасувати державну реєстрацію про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку, кадастровий номер: :04:001:0052, площею 0,0421 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Судові витрати утримати з відповідачів в сумі 1073,60 гривень.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, ОСОБА_7 від 22.03.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у розгляді справи Богданську сільську раду Рахівського району Закарпатської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

27.04.2023, позивачем ОСОБА_1 подано через канцелярію суду клопотання про долучення письмових доказів: доказ надсилання копій матеріалів сторонам справи; копію довідки Розтоківської сільської ради №1644; копію Плану-схеми під`їзної дороги, копії квитанцій сплати земельного податку, копію заяви від 19.08.1998 про реєстрацію земельної ділянки.

Ухвалою суду від 24.05.2023 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 27 червня 2023 року.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Зазначив, що причиною звернення в суд з вказаним позовом є спір на дорозі, яка веде до його дворогосподарства. Зокрема, його мати ОСОБА_8 дала йому чотири сотини, а його племіннники незаконно приватизували вказану земельну ділянку. На підставі наведеного просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , адвокат Мандзюк І.В. у судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що позовна заява безпідставна. Дорога до житлового будинку позивача існує. Спірна земельна ділянка, державну реєстрацію права власності якої позивач хоче скасувати, належить на праві власності його довірителям. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер. Тому не має підстав позбавляти відповідачів права власності на вказану земельну ділянку. Натомість, вважає, що спір виник через сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . На підставі наведеного, просить відмовити у задоволенні позову, як безпідставному.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Богданської сільської ради, ОСОБА_11 у судовому засіданні з приводу предмета спору зазначила, що позивач двічі звертався до сільської ради із заявами для вирішення спору із сусідами, щодо надання йому дороги до його житлового будинку. Узгоджувальною земельною комісією було встановлено, що підхід до земельної ділянки гр. ОСОБА_1 здійснюється дорогою загального користування шириною близько 2,5 м, яка проходить між дворогосподарствам громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Оскільки вищевказані громадяни виготовили документи про право власності на земельні ділянки, позивачу ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суміжних землекористувачів для укладення сервітуту. У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Згідно виписки з поргосподарської книги №04 за 1996 - 2000 роки у користуванні позивача ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 , побудований в 1982 році та земельна ділянка загальною площею 1,04 га, з них 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; 0,01 га для особистого селянського господарства; 1,00 га для сінокосіння.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок та земельні ділянки.

З архівного витягу від 02.07.2018 за №161 вбачається, що протоколом зборів уповноважених колгоспу «8 Березня» від 18.10.1981 ОСОБА_1 виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 , по згоді батьків ОСОБА_8 .

З архівного витягу від 28.07.2020 за №274/09-11 вбачається, що рішенням четвертої сесії 23-го скликання Розтоківської сільської ради від 31 березня 1999 року позивачу ОСОБА_1 виділено під сінокіс земельну ділянку плозщею 1,32 га між сусідами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Крім того, згідно архівного витягу від 28.07.2020 за №275/09-11 вбачається, що рішенням дев`ятої сесії 23-го скликання Розтоківської сільської ради від 29 лютого 2000 року позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розкорчовку в урочищі "Ведмедиця", площею 0,05 га між сусідами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Однак, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , не скористався своїм правом на приватизацію вищевказнаних земельних ділянок та не виготовив Державні акти на право власності на земельні ділянки.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та присвоєння земельним ділянкам, кадастрових номерів. У державному реєстрі речових прав, право власності за ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки не зареєстровано.

Пред`являючи позов до суду, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що Розтоківська сільська рада незаконно передала у власність відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , земельну ділянку, площею 0,0421 га, за кадастровим номером :04:001:0052, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, оскілька така належала його покійній матері ОСОБА_8 та належить йому на правах спадкоємця.

Право власності, у тому числі, на землю, набувається і реалізується громадянами відповідно до закону, це право гарантується, є непорушним, підлягає захисту, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, випадки позбавлення, обмеження права власності, припинення права власності та діяльності власника встановлюються Конституцією та законами України; правомірність набуття права власності на землю презюмується; земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 14 ч. 2, ст. 41 ч. 4 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, ст.ст. 15, 16, ст. 319 ч. 7, ст. 321 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 328, 386 ЦК України, ст. 1 ч. 2, ст. 5 ч. 1 п.п. «б», «в», «ґ», ст.78 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 79, 81, ст. 90 ч. 2, ст. 152, ст.153 ч.1 ЗК України).

Поряд з цим, позивачем не надано жодних доказів, що на момент відкриття спадщини, спадкодавцю ОСОБА_8 належала на праві власності спірна земельна ділянка, як і не надано доказів того, що спірна земельна ділянка перейшла йому у власність в порядку спадкування.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_16 та ОСОБА_4 набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0421 га з кадастровим номером: :04:001:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель комунальної власності Розтоківської сільської ради. При цьому, ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , в процесі оформлення права власності на земельну ділянку було дотримано всіх передбачених на той час законодавством норм і процедур.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №189266463 від 19.11.2019 вбачеється, шо відповідачам ОСОБА_16 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

З витягу з протоколу №3 Планового виїзду комісії на місце розташування земельних ділянок згідно звернень громадян від 25.03.2021, вбачається, що рішенням Розтоківської сільської ради №346 від 11.07.2019 громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погоджено межу земельної ділянки площею 0,0421 га, без погодження (підпису) суміжного землекористувача, громадянина ОСОБА_1 .

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є "погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами". Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки -правового значення вони не мають (така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 №681/1039/15-ц).

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача, про порушення вимог земельного законодавства щодо погодження меж земельних ділянок.

Рішенням двадцять третьої сесії сьомого скликання Розтоківської сільської ради від 12.11.2019 № 362 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі у власність земель ділянку» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості та передано у сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , пл. 0,0421 га.

З системи Документообігу суду Д-3 вбачається, що позивач ОСОБА_1 у грудні 2019 року уже звертався в суд з позовною заявою до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Розтоківська сільська рада Рахівського району Закарпатської області, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, відділ у Рахівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Однак, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.07.2020 у справі за №305/2235/19, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказане рішення набуло законної сили 12.08.2020.

У позовній заяві позивач посилається, що право власності на земельну ділянку площею 0,0421 га з кадастровим номером: :04:001:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в державному реєстрі прав власності. Однак, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Земельний Кодекс України гарантує і забезпечує фізичним і юридичним особам рівні умови і способи захисту права власності і права користування на конкретні земельні ділянки.

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, законодавець чітко встановлює, що саме власник чи користувач земельної ділянки має право вимагати усунення порушень його прав на землю.

У відповідності до статті 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", (п. 27), передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає безпідставним посилання позивача, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувала у його користуванні та в користуванні його родини, як під`їзна дорога до його житлового будинку.

З плану-схеми забудови житлового будинку наданого ОСОБА_1 вбачається, що до його житловго будинку веде під`їзна дорога шириною в 2 (два) метра.

Поряд з цим, позивачем не надано жодних доказів, що відповідачі, оформивши право власності на спірну земельну дялянку, площею 0,0421 га з кадастровим номером: :04:001:0052, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , захопили частину дороги, яка веде до його житлового будинку.

Положеннями статті 1 Закону України "Про автомобільні дороги", визначено відповідні терміни:

автомобільна дорога - це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів;

вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів;

земляне полотно - ґрунтова конструкція автомобільної дороги;

проїзна частина - частина автомобільної дороги, безпосередньо призначена для руху транспортних засобів;

смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги.

Складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно, проїзна частина, дорожнє покриття, смуга руху, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди, інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, технологічного зв`язку, вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху), об`єкти дорожнього сервісу та архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, що призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг (ст.9 Закону України "Про автомобільні дороги").

Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається (ч.ч.2-3 ст.18 Закону України "Про автомобільні дороги").

У відповідності до вимог ст.12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі, розпорядження землями територіальних громад; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів.

Судом встановлено, що земельний спір між позивачем ОСОБА_1 та його сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 неодноразово розглядався Богданською сільською радою та її органами.

Згідно витягу з протоколу №3 Планового виїзду комісії на місце розташування земельних ділянок згідно звернень громадян від 25.03.2021, спірне питання про самовільне зайняття частини під`їзної дороги було предметом розгляду виїзного засідання узгоджувальної для вирішення земельних спорів Богданської сільської ради. Розглянувши на місці спірне земельне питання, земельна комісія встановила, що підхід до земельної ділянки гр. ОСОБА_1 здійснюється дорогою загального користування шириною близько 2,5 м, яка проходить між дворогосподарствами громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 згідно схеми забудови земельної ділянки виготовленої на ім`я гр. ОСОБА_4 ширина під`їзду до його дворогосподарства становить 2 метри. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2019 громадяни ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є власниками земельної ділянки, площею 0,1917 га з кадастровим номером :04:001:0046 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 . Узгоджувальна земельна комісія прийняла одноголосне рішення, яким рекомендувала гр. ОСОБА_1 звернутися до розробників документації із землеустрою з метою визначення фактичних розмірів та площі земельної ділянки, які використовує гр. ОСОБА_1 . Крім того, комісія рекомендувала ОСОБА_1 укласти з гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 договір про встановлення земельного сервітуту для розширення під`їзної дороги, оскільки вони являються власниками земельної ділянки площею 0,1917 га з кадастровим номером :04:001:0046.

Згідно акту обстеження дороги загального користування до дворогосподарства за адресою: с. Розтоки, №289 від 28.01.2022 , комісія рекомендувала гр. ОСОБА_1 звернутися до розробників документації із землеустрою з метою визначення фактичних розмірів та площі земельної ділянки, які використовує гр. ОСОБА_1 . Крім того, комісія рекомендувала ОСОБА_1 звернутися до гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з проханням укласти договір про встановлення земельного сервітуту для розширення під`їзної дороги, оскільки вони являються власниками земельної ділянки площею 0,1917 га з кадастровим номером :04:001:0046. Крім того, гр. ОСОБА_1 роз`яснено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, або рішенням суду.

Поряд з цим, позивач звертаючись із позовом до суду просить скасувати державну реєстрацію про право власності на нерехоме майно, а саме земельну ділянку, кадастровий номер: :04:001:0052, площею 0,0421 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власниками якої являються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незаконно приватизуваи земельну ділянку, з кадастровим номером: :04:001:0052, площею 0,0421 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем суду не надано.

Щодо заявленого позивачем клопотання про поновлення йому судомпропущеного строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).»

У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень».

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц)».

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Богданська сільська рада Рахівського району Закарпатської області про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Богданська сільська рада Рахівського району Закарпатської області, місцезнаходження: с. Богдан, вул. Шевченка, №114, Рахівського району, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 31 липня 2023 року.

Головуюча: М.О. Марусяк