справа № 363/1364/22
провадження № 22-ц/824/6605/2023
головуючий у суді І інстанції Свєтушкіна Д.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позов мотивований тим, що 3 грудня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2079. ІНФОРМАЦІЯ_1 від вказаного шлюбу народився син - ОСОБА_3 11 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі №754/5680/18 винесено рішення про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Відповідно до вказаного рішення, що набрало законної сили - дитина - ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, на будь-які досудові способи врегулювання даного питання не йде. Станом на час звернення до суду із позовом загальна сума щомісячних витрат на дитину складає орієнтовно 30 000 грн. Вказувала, що оскільки відповідач не має постійного місця роботи, його дохід мінливий та нерегулярний, а тому вважала за необхідне визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у загальному розмірі 15 000 грн, без врахування додаткових витрат, що у випадку необхідності, будуть нею стягуватися в окремому порядку. Вважала, що вказана сума аліментних зобов`язань є цілком можливою для сплати щомісячно відповідачем, оскільки відповідач займається підприємницькою діяльністю, є засновником та директором товариства з обмеженою відповідальністю «Вінмаст», також має у власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку та житловий будинок в селі Гореничі Києво-Святошинського району Київської області. Відповідач є власником транспортного засобу та має змогу регулярно виїжджати на відпочинок, в тому числі за кордон. Відтак, має фінансову спроможність для утримання сина в своїй частині батьківського обов`язку, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом та просила стягнути аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі розміром 8 000 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 31 травня 2022 року і до повноліття дитини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 аліменти в розмір 1 372 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем не було надано жодного розрахунку витрат на дитину.

Зазначає, що залишається незрозумілим з чого виходив суд, ухвалюючи рішення про стягнення на користь дитини саме 8000 грн.

Звертає увагу на те, що надаючи доказ про разовий відпочинок за кордоном дитини з батьком, позивач не надає докази таких витрат, їх вартість. Вказує, що суд поставив під сумнів доказ, відповідно до якого заставу вносив заставодавець ОСОБА_6 , з тих підстав, що відповідач знаходячись під вартою не міг це зробити самостійно. Позивач не надає жодного доказу про те, що у відповідача була чи могла бути така сума коштів.

10 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Боднар Б.Є., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечує проти твердження апелянта про відсутність розрахунку витрат на дитину та їх недоведеність, оскільки позовна заява подана до суду першої інстанції містить розраховану позивачем суму щомісячних витрат на дитину та перелік витрат за статтями, на які щомісячно спрямовується вказана сума.

Заперечує проти твердження апелянта в апеляційній скарзі щодо того, що суд першої інстанції при розгляді справи переклав обов`язок доказування на апелянта, оскільки саме стороною позивача було надано докази, які підтверджували наявність у власності у відповідача земельної ділянки, об`єкта нерухомості, транспортного засобу, здійснення поїздки за кордон, а також внесення ним застави в рамках кримінального провадження, що були обставинами, які враховані судом при визначенні розміру аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Разом з тим, таких обставин не встановлено, тому згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн на утримання сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції уважав, що такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини з урахуванням інших обставин, а саме розміру доходів відповідача, який працює у ТОВ «Вінмаст» на посаді директора, не має на утриманні інших осіб та має у власності земельну ділянку, транспортний засіб.

Колегія суддів погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром аліментів з урахуванням наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 3 грудня 2009 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з його матір`ю - ОСОБА_2 .

Дитина проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року, довідками про реєстрацію місця перебування особи № 37 та № 38 від 12 травня 2022 року, виданими Виконавчим комітетом Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Новосілківського старостинського округу.

Відповідно до свідоцтва на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1848 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 299,7 (кв.м), що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суд Київської області від 25 листопада 2019 року визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 299,7 кв.м, житловою площею 93,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., та визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Renault модель Trafic, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 22 вересня 2022 року при огляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що в зазначеному будинку немає умов для проживання, відсутній ремонт, опалення та інше.

Як вбачається з довідки № 1/06-22 від 22 червня 2022 року виданої ОСОБА_1 , він працює в ТОВ «Вінмаст» з 12 травня 2017 року та займає посаду директора. Дохід за період з 1 грудня 2021 року по 31 травня 2022 року склав 13 037,50 гривень.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період 1 січня 2020 року по 30 червня 2022 року сукупний дохід ОСОБА_1 склав 157 237,50 гривень.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Інші обставини, які наведені у ст. 182 СК України, мають доводитись сторонами на загальних підставах, а саме бути підтверджені доказами, які мають бути подані у порядку, визначеному процесуальним кодексом.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що син знаходиться на її утриманні, а відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 15 000 грн, оскільки є працездатним, директором ТОВ «Вінмаст», не має на своєму утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб та має у власності автомобіль, земельну ділянку та житловий будинок.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що відповідач визнає позовні вимоги частково та вважає за можливе сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1 372 грн.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено у 2022 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2022 року - 2 618 гривень, з 1 липня - 2 744 гривень, з 1 грудня - 2 833 гривень.

Як вбачається із матеріалів справи позивачкою до суду першої інстанції було надано інформацію про розрахунок потреб на утримання дитини із розрахунку на 1 місяць.

Відповідно до наданого розрахунку витрати ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 в місяць становлять 30 000 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі розміром 8 000 грн виходив із того, що позивач не довела можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі, позивачка рішення суду першої інстанції не оскаржувала.

Доводи апеляційної скарги не спростовують визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, також апелянтом не наведено та не спростовано потреби, необхідні для утримання дитини.

Встановлення мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину не є визначальним при вирішенні спору щодо розміру стягуваних аліментів, без урахування інших обставин, передбачених ст. 182 СК України.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач на незадовільний стан здоров`я не посилається, є працездатним чоловіком, доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання його дитини у цьому спорі суду не надав.

Як вбачається із доказів наданих позивачкою, відповідно до свідоцтва на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1848 га. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 299,7 (кв.м), що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суд Київської області від 25 листопада 2019 року визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 299,7 кв.м, житловою площею 93,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., та визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Renault модель Trafic, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

Перебування у власності зазначеного майна відповідачем визнано та не заперечується.

Суд першої інстанції правильно не врахував доводи відповідача, про те, що житловий будинок, який перебуває у його власності є непридатним до життя, оскільки вказані доводи не спростовують факту перебування цього будинку та іншого нерухомого майна у власності відповідача та необхідності врахування цієї обставини при визначенні судом розміру аліментів, відповідно до п.3-1 ч. 1 ст. 182 СК України.

Також суд першої інстанції правильно вказав на відсутність доказів того, що автомобіль відповідача працює на потреби Збройних Сил України, до апеляційної скарги такі докази також не були надані.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення безпідставно прийняв до уваги внесення за відповідача застави у розмірі 299 853 грн колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при ухваленні рішення щодо розміру аліментів суд виходив не з факту розміру такої застави, а враховуючи усі надані позивачкою докази у їх сукупності та заперечення відповідача, виходячи з позиції як найкращого забезпечення інтересів дитини, врахувавши потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, змісту позовних вимог, які частково були визнані відповідачем, та у відповідності до ст. 182 СК України, стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне положення відповідача, який в силу свого віку є працездатним, не має на утриманні інших осіб, працює у ТОВ «Вінмаст» на посаді директора та має у власності земельну ділянку площею 0,1848 га., житловий будинок загальною площею 299,7 кв.м, а також транспортний засіб Renault модель Trafic номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Доказів скрутного матеріального становища відповідача, що унеможливлює утримання ним свого неповнолітнього сина, який потребує матеріальної допомоги, ні суду першої інстанції ні апеляційному суду не надано.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначені в апеляційній скарзі доводи апелянта не доводять незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення суду. Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, рішення є законним та обґрунтованим, правові підстави для його скасування чи зміни відсутні, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба