ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/297/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

з секретарем судового засідання Змієвською А.С.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу гаражу недійсним, третя особа приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2022 до суду від представника позивача - адвоката Карманова В`ячеслава Валерійовича надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до ОСОБА_3 (далі також ОСОБА_3 , відповідач), у якій позивач та представник позивача просять визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Тарас Олександрою Василівною 16.10.2019 за № 1525 (далі - Договір), номер запису про право власності 33689901.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ), після його смерті відкрилась спадщина. Від нотаріуса позивач дізналась, що порушене її право як спадкоємця на вказаний гараж, оскільки 16.10.2019 укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого право власності на нього перейшло ОСОБА_3 . Про те, що померлий чоловік за життя продав гараж позивач не знала, своєї згоди на його відчуження не надавала.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.12.2022 витребувано у третьої особи копію Договору.

На виконання ухвали судді 30.12.2022 від третьої особи надійшла копія Договору.

Ухвалою від 01.03.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посили задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв по суті чи заяв з процесуальних питань до суду від сторони відповідача не надходило.

Третя особа у судове засідання також не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 09.12.2000 /а.с.9/.

У період шлюбу, 07.10.2014 ОСОБА_4 отримав право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у м. Києві, ДТВГБ кооператив «Славутич», вул. Затишна, 7-Б /а.с.10/.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, вказаний гараж є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний в період шлюбу.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 16.10.2019 укладено договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Тарас Олександрою Василівною /а.с.32-33/.

У вказаному Договорі продавець довів до відома покупця, що гаражний бокс є особистою приватною власністю продавця, та особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на гаражний бокс,у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні (п. 6 Договору).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що, відчужуючи гаражний бокс, ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з нею і приватний нотаріус посвідчив правочин без її (позивача) письмової на те згоди, тому просила визнати цей правочин недійсним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і в ст. 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц ,від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17.

Судом встановлено, що гаражний бокс придбано ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У постановах від 07.10.2015 в справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 в справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Таким чином, відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Оскільки ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди ОСОБА_1 , з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові № 14-325цс18 від 21.11.2018, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним.

Поряд з іншим слід вказати, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується.

Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме ? об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки ? лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову).

У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу).

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 у справі №430/1281/14-ц (провадження 61-43510сво18) та постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 523/12010/16-ц (провадження № 61-7298св19).

Правовий режим права власності ? це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суди правильно визнали недійсними договір купівлі-продажу в цілому.

Таким чином, спірний договір купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі ? Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі ? державна реєстрація прав) ? це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України № 1952 у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження зокрема на об`єкти нерухомого майна, а саме житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону нотаріус є державним реєстратором.

Згідно приписів частини третьої статті 26 Закону України № 1952 встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України № 1952 Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідні об`єкти.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Відтак, встановлено наявність підстав щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.10.2019 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та з метою реального захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд доходить висновку щодо наявності підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), а саме про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас Олександри Василівни, індексний номер: 49185752 від 16.10.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , номер запису про право власності 33689901.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, здійснивши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд задовольняє вимоги виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективний, оскільки спрямований на його відновлення, відповідає змісту відповідного права й характеру його обмеження.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 4, 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражу № НОМЕР_1 у м. Києві, ДТВГБ кооператив «Славутич», вул. Затишна, 7-Б, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Тарас Олександрою Василівною 16.10.2019 за № 1525, номер запису про право власності 33689901.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас Олександри Василівни, індексний номер: 49185752 від 16.10.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , номер запису про право власності 33689901.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення складено 26.04.2023.