Провадження № 2/522/1275/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що у вересні 2022 року вона з власних особистих причин порахувала, що правильно буде переоформити свою квартиру на іншу особу. Для цього позивач попросила відповідача ОСОБА_2 формально переоформити на його ім`я квартиру. Він повністю погодився допомогти і погодився, щоб ця квартира була формально переоформлена на нього, а дійсним власником квартири залишалася позивач.

Позивач вказує, що ніколи не виставляла цю квартиру на загальний продаж до агентств нерухомості або на сайти з продажу нерухомості.

Позивач наполягає, що взаєморозрахунки, зазначені в договорі купівлі-продажу, також були формальними, так це було необхідно для нотаріального оформлення купівлі-продажу. Позивач ніколи не передавала відповідачеві цю квартиру та вона сама досі нею користуюся як власник квартири. Жодні особові рахунки по цій квартирі на формального покупця переоформлені не були. Відповідач у цій квартирі ніколи не був і ключі від неї ніколи не отримував. Жодного майна відповідача в цій квартирі немає і ніколи не було.

Позивач вказує, що в даний час вона зрозуміла, що зробила серйозну помилку, коли вмовила відповідача здійснити цю формальну угоду. Формальність даної угоди була очевидною для позивача і відповідача на усіх стадіях цієї угоди.

Позивач вказує, що в неї наявна розписка відповідача в тому, що він усвідомлює, що ця угода купівлі- продажу квартири є формальною і не проти того, щоб вона була визнана недійсною.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання призначене на 12 квітня 2023 року з`явився представник позивача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 .

Відповідач у судовому засіданні вказав, що визнає позов в повному обсязі.

Суд, вказує, відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 18.10.2022 року, позивачка, ОСОБА_4 , продала відповідачу, ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 та сплачує за неї обговорену грошову суму. Окрім того сторони підтвердили, що відповідна угода не є фіктивною чи удаваною (п.17 Договору). Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений.

На підставі відповідного договору купівлі-продажу 18.10.2022 року проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом договору.

Позивачка вказує, що коштів за продаж відповідного майна вона не отримала, а тому вважає, що договір не призвів до реального настання правових наслідків, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору.

В контексті зазначеного, варто зауважити, що цивільним законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема він має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, ключовим є те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Для визнання правочину фіктивним потрібно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, при цьому намір вчинення його лише для вигляду повинен бути властивий діям обох сторін правочину. Тобто, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідних висновків дійшов Верховний суд під час касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 201/2832/19 в постанові від 31.03.2021.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч.3 ст. 640 ЦК України, (в ред. від 19.01.2013), договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Окрім того ч.1 ст. 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Оцінюючи доводи сторін, в контексті вищенаведеного, суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що відсутній спір між учасниками справи.

Так, відповідач пояснив, що він не відмовляв позивачу у переоформлені квартири на неї.

Таким чином, суд не вбачає доведеними ті обставини, з наявністю яких, закон пов`язує можливість визнати укладений договір недійсним. Презумпцію правомірності правочину, який виник між сторонами, позивачем не спростовано, так як обставини на які сторони посилаються не вказують на фіктивність правочину. Тому, незважаючи на визнання позову відповідачем, в контексті встановлених обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підстави для розподілу судових витрат- відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13; 81; 141; 258; 264; 265; 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р. Д. Абухін

12.04.23