Номер провадження: 22-ц/813/3526/23
Справа № 496/3961/21
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання легкового автомобілю особистою приватною власністю, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Буран В.М. 28 червня 2022 року у м. Біляївка, -

встановила:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про визнання легкового автомобілю Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 особистою приватною власністю (т. 1 а.с. 1-4, 29-32).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.08.2015 року ОСОБА_1 із ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають малолітню дитину. Фактично шлюбні відносини припинились 22.06.2016 року, рішення про розірвання шлюбу ухвалено 05.08.2021 року. За час перебування у шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_1 придбав автомобіль, який зареєстрував за ОСОБА_2 . Однак, кошти на придбання спірного автомобілю належали особисто позивачу від продажу у 2014 році попереднього автомобіля за 72000 грн. Також він отримав страхову виплату у розмірі 3392 грн., що відображено у декларації про майновий стан. Наразі користуватись автомобілем позивач не може, оскільки документи знаходяться у відповідачки. З огляду на вказане ОСОБА_1 вважав, що спірний автомобіль є його особистою власністю.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 червня 2022 року у позові ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 245-248).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, та стягнути на користь апелянта з відповідача витрати по сплаті судового збору, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с 1-10).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 надані достатні докази на підтвердження того, що кошти на придбання спірного автомобілю Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , належали особисто позивачу від продажу у 2014 році попереднього автомобіля, до шлюбу із ОСОБА_2 , тобто, на підставі положень п.3 ч.1 ст. 57 СК України, спірний транспортний засіб є особистою приватною власністю апелянта.

У відзиві на апеляційну скаргу від 28.03.2023 року представник ОСОБА_2 посилався на те, що у деклараціях про майновий стан позивача відсутня інформація щодо наявності грошових коштів у розмірі, необхідному для покупки автомобіля. ОСОБА_1 взагалі не зазначив вартість автомобіля станом на дату його купівлі та не надав договір купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, є незрозумілим обґрунтування позивачем грошових коштів без зазначення конкретної суми, за яку було придбано автомобіль.

Заслухавши пояснення сторін у справі, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, на спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 надано декларацію за 2014 рік, в якій зазначено, що позивач від продажу автомобіля влітку 2014 року отримав кошти у сумі 72 000 грн. та страхові витрати 3392 грн. (т.1 а.с 33-42). Даний (проданий) автомобіль був придбаний до вступу у шлюб з відповідачкою за особисті кошти позивача.

Згідно відповіді на ухвалу суду про витребування доказів у справі, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області повідомлено, що за ОСОБА_1 31.03.2011 року в ВРЕР № 1 м. Одеси було зареєстровано автомобіль ВАЗ 210994, номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , який 12.11.2014 року в РЕВ №1 м. Одеси було перереєстровано на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_5 , виданої 11.11.2014 року ТОВ «Фрсажавто», за ТОВ «ВИН АГРО», , закріплено номерний знак НОМЕР_6 . (а.с. 195). Даний автомобіль був відображений в деклараціях позивача за період 2011 року по 2013 року (а.с. 206-221).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , авто було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2016 року та зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 (а.с. 11-12), тобто в період шлюбу.

Згідно положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач після продажу авто ВАЗ 210994, державний номер НОМЕР_3 , та до покупки Toyota Avensis, державний номер НОМЕР_1 , впродовж двох років (рік до шлюбу та рік перебуваючи у шлюбі з відповідачкою) розпоряджався своїм майном (в тому числі грошовими коштами), а отже міг витратити їх ще до вступу у шлюб. Згідно наданих суду декларацій, офіційно працевлаштованими були на час укладання шлюбу та покупки Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 , таким чином заробітні плати обох були спільною власністю подружжя.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно паспортних даних ОСОБА_1 , останній 08.08.2009 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , у якому народилась донька ОСОБА_4 , та який було розірвано 20 квітня 2015 року. Таким чином автомобіль ВАЗ 210994, державний номер НОМЕР_7 , кошти від продажу якого позивач вважає своєю особистою власністю, був придбаний та у наступному проданий за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_3 , що свідчить про те, що грошові кошти від продажу вказаного автомобіля були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які перебували у шлюбі на протязі півроку після продажу автомобіля ВАЗ 210994, у зв`язку із чим зазначені грошові кошти могли бути витрачені останніми на сімейні потреби.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надано пояснень щодо того, чому, у разі дійсного придбання спірного автомобілю Toyota Avensis за власні кошти позивача, його було зареєстровано саме за ОСОБА_2 , враховуючи той факт що спільне життя сторін не склалося, шлюбні відносини між ними періодично припинялись за весь час шлюбу та остаточно припинились 22.06.2016 року, про що зазначено самим ОСОБА_1 у позовній заяві.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не спростовував презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а саме те, що автомобіль Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , який був придбаний у шлюбі з відповідачкою, є спільним майном подружжя, яке було придбано в інтересах сім`ї.

Крім того, ненадання позивачем інформації, за яку саме суму був придбаний спірний автомобіль Toyota Avensis, унеможливлює задоволення позовних вимог та свідчить про їх недоведеність, оскільки за відсутності точної суми грошових коштів, витрачених на придбання автомобіля, суд позбавлений можливості встановити, що на його придбання були витрачені саме особисті гроші ОСОБА_1 , а не спільні гроші подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вищевикладені встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини у повному обсязі спростовують доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність достатніх доказів на підтвердження того, що кошти на придбання спірного автомобілю Toyota Avensis р.н. НОМЕР_1 , належали особисто позивачу від продажу у 2014 році попереднього автомобіля, до шлюбу із ОСОБА_2 , а тому, спірний транспортний засіб є особистою приватною власністю апелянта.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 червня 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе