ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/7090/21

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/151/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору заступник начальника виробничого підрозділу Ніжинська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «УЗ» Косовець Микола Іванович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 серпня 2022 року (місце ухвалення м. Ніжин, дата складання повного тексту судового рішення 17.08.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. В обгрунтування позову посилався на те, що з 07.08.2000 був прийнятий на роботу до Ніжинської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», працював на різних посадах і наказом № 138/ЩС від 03.11.2014 переведений на посаду електромеханіка дільниці 1 групи в бригаді № 33 виробничої дільниці № 6 І групи. Вказує, що у грудні 2021 року відповідач відсторонив його від роботи без нарахування заробітної плати з 09.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, а саме надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом здоров`я. Позивач вважає, що наказ про відсторонення його від роботи є грубим порушення його конституційного права на працю та обмеженням його прав щодо повноцінної роботи. Зазначає, що всі накази про вакцинацію є підзаконними актами, які не можуть суперечити чинним Законам України, та можуть бути визнані протиправними. Крім того, оскільки відсторонення від роботи є незаконним, тому позивач має право на відшкодування середнього заробітку.

У позові ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати наказ про його відсторонення від роботи, старшого електромеханіка дільниці 1 групи бригади № 33 виробничої дільниці № 6 І групи виробничого підрозділу Ніжинської дитснації сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.12.2021 № 314; зобов`язати АТ «Українська залізниця» виплатити йому невиплачену заробітну плату (середній заробіток) за час незаконного відсторонення від роботи та стягнути судові витрати.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 10.08.2022 позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 314 від 08.12.2021 заступника начальника виробничого підрозділу Ніжинська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Косовця М.І. про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08.12.2021.

Стягнуто з АТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 08.12.2021 по 28.02.2022 в сумі 48 065 гривень 36 копійок (сума зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 5816 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що законом передбачено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, а тому у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а в роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. За висновком суду, закон не містить поняття необґрунтованої відмови від щеплення, як і не містить вказівок, в якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган, у зв`язку з чим особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа у зв`язку з відсутністю в законі поняття необґрунтованої відмови не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Тому, на підставі положень ст. 39-1 Закону України Про основи законодавства України про охорону здоров`я», та ст. 46 КЗпП України, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для видання наказу № 314 від 08.12.2021 про відсторонення позивача від роботи.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, та положень ст. 235 КЗпП України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Помазанова М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 10.08.2022 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, та стягнути з позивача на користь АТ «Українська залізниця» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

За доводами скарги оскаржуване рішення судом ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт не погоджується з висновкам суду першої інстанції, що місцевим судом не застосовано закони, які підлягали застосуванню, не застосовано ст. 46 КЗпП України та ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», які підлягли застосуванню до даних правовідносин, а також неправильно розтлумачив наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та положеннями п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

За доводами апеляційної скарги відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Також заявник не погоджується з висновком суду про те, що оспорюваний наказ є незаконним, оскільки відсутні докази того, що відповідними посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби вносилось подання про відсторонення або не допуск позивача до роботи.

Заявник посилається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку, оскільки суд не врахував при ухваленні рішення, що позивача не було звільнено, а під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Таким чином, позивач з 09.12.2021 не працював, а згідно ч.4 ст. 113 КЗпП України, час простою з вини працівника не оплачується.

В обгрунтування порушення норм процесуального права заявник посилається на те, що позивач не додав до позовної заяви жодних доказів, які б підтверджували обставини зазначені в позовній заяві або наявність підстав для звільнення від доказування, не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, щодо наявності підстав скасування наказу про відсторонення від роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Середа Д.А. просить задовольнити частково апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 10.08.2022 змінити в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, стягнувши з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09.12.2021 по 28.02.2022 в сумі 47207 грн 05 коп. (сума без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Вказує, що при здійсненні розрахунку судом першої інстанції була допущена помилка в кількості робочих днів незаконного відсторонення, а в нішій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, рішення суду першої інстанції зміні, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та обіймав посаду старшого електромеханіка дільниці 1 групи бригади № 33 у ВП Ніжинська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки, копією наказу (розпорядження) № 200/ОС від 23.10.2006, копією наказу (розпорядження) № 138/ОС від 03.11.2014 (а.с. 8, 11-15, 40).

З листа-ознайомлення вбачається, що позивача під підпис ознайомлено зі змістом пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» (а.с. 49-50).

Вказаним листом-ознайомлення працівникам роз`яснено про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документа, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, а також про те, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021.

Згідно акту від 08.12.2021 ОСОБА_1 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я (а.с. 42).

На підставі наказу виробничого підрозділу Ніжинської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 314 від 08.12.2021 ОСОБА_1 , старшого електромеханіка дільниці 1 групи бригади № 33 (вимірювальна електротехнічна лабораторія дистанції) виробничої дільниці № 6 І групи, відсторонено від роботи з 09.12.2021 до моменту усунення ним причин відсторонення (а.с. 9-10).

Як убачається з матеріалів справи, 01.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи та відправлено на простій зі збереженням 2/3 ставки заробітної плати (а.с. 87-88).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що законом передбачено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, а тому у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а в роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. За висновком суду, закон не містить поняття необґрунтованої відмови від щеплення, як і не містить вказівок, в якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган, у зв`язку з чим особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа у зв`язку з відсутністю в законі поняття необґрунтованої відмови не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Тому, на підставі положень ст. 39-1 Закону України Про основи законодавства України про охорону здоров`я», та ст. 46 КЗпП України, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для видання наказу № 314 від 08.12.2021 про відсторонення позивача від роботи.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, та положень ст. 235 КЗпП України.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог погоджується суд апеляційної інстанції, проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон № 1645-ІІІ України визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ України), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року затверджено Перелік № 2153.

У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».

Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Наказом МОЗ України від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:

- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

- пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XIIта Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника

Такі висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та обіймав посаду посаду старшого електромеханіка дільниці 1 групи бригади № 33 у ВП Ніжинська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Формально він належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно акту від 08.12.2021 ОСОБА_1 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я (а.с. 97).

На підставі наказу виробничого підрозділу Ніжинської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 314 від 08.12.2021 ОСОБА_1 , старшого електромеханіка дільниці 1 групи бригади № 33 (вимірювальна електротехнічна лабораторія дистанції) виробничої дільниці № 6 І групи, відсторонено від роботи з 09.12.2021 до моменту усунення ним причин відсторонення (а.с. 9-10).

Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Відповідно до посадової інструкції старшого електромеханіка (а.с. 211-214), основними його функціями встановлено організація на своїй дільниці на основі внутрішньо дистанційного госпрозрахунку планову роботу електромеханіків та електромонтерів, розробляти плани підвищення надійності, систематично перевіряти роботу підлеглих, забезпечуючи правильну та безперебійну дію пристроїв (п. 2.2.); не ріже одного разу в місяць перевіряти відповідність всіх обслуговуючих пристроїв нормам технічного їх збереження, додержання електромеханіками та електромонтерами правил виконання робіт згідно затвердженими планам-графіка технічного обслуговування, правильність ведення облікової документації та записів, вказуючи електромеханікам на виявлені недоліки (п. 2.4.); контролювати якість і своєчасність усунення електромеханіками та електромонтерами недоліків, виявлених в результаті перевірок стану пристроїв (п. 2.5.); перевіряти якість виконання робіт при реконструкції пристроїв в межах своєї дільниці (п. 2.6.); систематично проводити інструктаж підлеглих по забезпеченню безпеки руху поїздів (п. 2.6.).

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що позивач працював у бригаді, яка складалась з 2 осіб, тобто з позивача та одного підлеглого, а систематичний інструктаж, який визначений у посадовій інструкції, повинен проводитись 1 раз у 6 місяців, всі інші посадові обов`язки щодо перевірки роботи та контролю, могли бути організовани без постійного кортакту з іншими працівниками.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи дану посаду, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «у кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Колегія суддів враховує, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи електромеханіком, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначила, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про визнання незаконним та скасування наказу виробничого підрозділу Ніжинська дистанція сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 08.12.2021 № 314 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати, проте помилився щодо мотивів такого рішенння. Тому рішення в цій частині належить змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, у редакції цієї постанови.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо законності нарахування працівникові середнього заробітку впродовж строку відсторонення від роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Стягуючи на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи суд першої інстанції обчислював такий згідно довідки про доходи позивача від 13.12.2021, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача становить 858,31 грн (а.с. 16), та обраховував період з 08.12.2021 по 28.02.2022, що склало 56 робочих днів (858,31 грн х 56 робочих днів).

Проте, суд першої інстанції при обчисленні розміру та періоду вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи помилково дійшов висновку про стягнення середнього заробітку з 08.12.2021, оскільки згідно наказу від 08.12.2021 № 314 позивача було відсторонено з 09.12.2021 і період відсторонення складає 55 робочих днів, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 47207,05 грн ( 858,31 грн середньоденна заробітна плата х 55 робочих днів з 09.12.2021 по 28.02.2022) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Апеляційний суд враховує, що оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Враховуючи, що відсторонення позивача від роботи було неправомірним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час незаконного відсторонення, проте припустився помилки щодо періоду незаконного відстронення позивача від роботи і суми середнього заробітку, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 та 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апепляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, в редакції цієї постанови та змінити пеоід стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення та розмір стягнутого середнього заробітку, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_1 адвокатом Середою Д.А. заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу в апеляційному суді у розмірі 13000 грн.

Відповідно до пунктів першого та другого частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

На підтвердження витрат на правову допомогу представником ОСОБА_1 адвокатом Середою Д.А. у порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України, надано ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 190), розрахунок суми гонорару і витрат на правничу допомогу (а.с. 217), квитанцію до прибуткового касового ордера № 369/21 від 03.04.2023 про оплату ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 13000 грн (а.с. 216), договір про надання правничої допомоги № 369/21 від 13.12.2021 (а.с. 218), додаткову угоду № 2 від 02.10.2022 до Договору про надання правової допомоги (а.с. 219).

ОСОБА_1 в передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України порядку надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 13000 грн, проте апеляційний суд враховує наступне.

В судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Українська залізниця» заперечувала проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу у розмірі 13000 грн, зазначаючи, що розмір заявлених витрат на правову допомогу є неспівмірними та значно завищеними.

Враховуючи викладене та заперечення представника АТ «Українська залізниця» щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, апеляційний суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, доходить висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 13000 грн є неспівмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи, а тому підлягають зменшенню до 2000 грн (1000 грн - за складання та оформлення відзиву на апеляційну скаргу та 1000 грн - за участь адвоката в суді апеляційної інстанції).

Крім того, згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі у всіх судових інстанціях.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України «Про судовий збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 шляхом зменшення на суму 858,31 грн, що становить 1,79%, слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, зменшивши стягнуту з АТ «Українська залізниця» на користь держави загальну суму судових витрат за вимогу про стягнення середнього заробітку з 5816 грн до 5799,75 грн (908 грн х 46% :100%).

Оскільки апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню на 1,79 % за вимоги про стягнення середнього заробітку, слід Компенсувати АТ «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 24,38 грн ((908 грн х150%)х1,79%:100%).

Оскільки судове рішення змінено в частині мотивів прийняття щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, то розподіл судових витрат в цій частині не здійснюється.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 серпня 2022 року змінити.

Викласти його мотивувальну частину щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, в редакції цієї постанови.

Змінити період стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення, зазначивши початок періоду «09 грудня 2021 року», зменшивши суму середнього заробітку з 48065,36 грн до 47207,05 грн, розмір судових витрат з 5816,00 грн до 5799,75 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 24,38 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Акціонерне товаристве «Українська Залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, 5, м. Київ, 03150)

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Повний текст судового рішення складено 04.04.2023.

Головуючий Судді :