КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/9300/15-ц Головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/824/7/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 червня 2022 року у справі за позовом публічногоакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», переіменоване на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у загальному розмірі 16 166,69 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 3 березня 2015 року складає 401 257,25 грн, за кредитним договором № КЗМ0АU01955658 від 5 квітня 2007 року, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № КЗМ0АU01955658, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 9 698,45 доларів США на термін до 4 квітня 2014 року, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановленими кредитним договором. Взабезпечення виконання зобов`язанняза договором № КЗМ0АU01955658 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання з кредитним договором не виконала, а саме не здійснювала щомісячне погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов договору, станом на 3 березня 2015 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 16 166,69 доларів США, з яких: 8 478,78 доларів США - заборгованість за кредитом; 755,23 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 67,90 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 6 864,78 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; погашення якої вона та її поручитель проігнорували за направленими їм письмовими вимогами від 11 березня 2015 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 9 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до наданої відповідачами виписки АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору № КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року позичальником за період із 5 квітня 2007 року по 18 червня 2016 року було сплачено кредитору грошові кошти у загальному розмірі 12 546,54 доларів США. Оскільки строк кредитування сплив 4 квітня 2014 року, банк був позбавлений можливості нараховувати пеню у період з 15 жовтня 2009 року по 3 жовтня 2015 року у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відтак позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів заборгованості по комісії, то суд не вбачав підстав для їх задоволення у зв`язку з тим, що встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними (постанова Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Хрущ О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовнівимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому факту, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року, яка наявна в матеріалах справи та в якій сторони домовилися, зокрема, про суму заборгованості, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї угоди, а також узгодили строк кредитування та графік погашення кредиту по 20 жовтня 2018 року включно. Укладений між сторонами кредитний договір разом із додатковою угодою до нього є правомірними відповідно до положень статті 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані недійсними в судовому порядку, а тому позичальник та її поручитель мають нести солідарну відповідальність у відповідності до норм статей 525, 526, 554, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору. Позивач правомірно нараховував платежі, у тому числі за відсотками та пенею в межах узгодженого сторонами строку кредитування, на що суд уваги не звернув, не дослідивши належним чином наявні у справі докази та без обґрунтованих підстав відмовивши у задоволенні позову. Якщо ж суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості відповідно до узгоджених сторонами умов договору, а не відмовляти у позові взагалі. Факт погашення заборгованості за кредитним договором та додатковою угодою до нього відповідачами не доведено, а також не вбачається ані з розрахунку заборгованості, ані з первинних документів - виписок. Крім того, суд першої інстанції взагалі не мотивував відмову у стягненні з відповідачів на користь банку тіла кредиту та відсотків, зазначивши мотиви відмови лише в частині вимог щодо стягнення пені та комісії. При цьому, посилаючись на висновки Верховного Суду України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, суд не звернув уваги на те, що сторони уклали договір 5 квітня 2007 року - до внесення змін до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та затвердження постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Тобто, кредитний договір між сторонами укладено як до ухвалення постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, так і до внесення змін до частини четвертої статті 11 вказаного Закону, якою визнано нікчемними умови договору про здійснення будь-яких платежів за дії, що не є послугою у розумінні цього закону (комісії), тому в силу статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України вказані норми законодавства до спірних правовідносин норми застосовані неправильно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно та всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив поданісторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відзив іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 5 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого 21 травня 2018 року було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № КЗМ0АU01955658, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або перерахування на рахунок, зазначений в пункту 7.1 цього договору. Термін, вид, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати платежів, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору (а.с. 15, 16).

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок ЗАТ «ЗАЗ» на строк із 5 квітня 2007 року по 4 квітня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 9 698,45 доларів СШАна купівлю автомобіля, а також у розмірі 3 458,54 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент його надання і щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 цього договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «20» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 185,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та комісії.

За пунктом 7.2 кредитного договору кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені цим договором строки.

Згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,45 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (пункт 7.4).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 жовтня 2013 року міжПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № КЗМ0АU01955658 від 5 квітня 2007 року та додаткової угоди до цього кредитного договору, згідно яких кредитор надав боржнику кредит в сумі 16 399,28 доларів США із зобов`язанням їх повернення у строк до 20 жовтня 2018 року зі сплатою 14,04 % відсотків річних (а.с. 19).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № КЗМ0АU01955658 від 5 квітня 2007 року, внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка станом на 3 березня 2015 рокустановить 16 166,69 доларів США, що за курсом НБУ складає 401 257,25 грн, з яких: 8 478,78 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 755,23 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 67,90доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 6 864,78 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 5-9).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за інформацією наданої відповідачами банківської виписки по кредитному договору № КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року позичальником за період із 5 квітня 2007 року по 18 червня 2016 року було сплачено кредитору грошові кошти у загальному розмірі 12 546,54 доларів США. З огляду на те, що строк кредитування сплив 4 квітня 2014 року, банк був позбавлений можливості нараховувати пеню у період з 15 жовтня 2009 року по 3 жовтня 2015 року у відповідності до правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Також, на переконання суду, відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по комісії, адже встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, що згоджується із постановою Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вказує тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

За приписами статей 530, 599, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначені правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку (пеню) лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним. Після настання строку виконання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року, згідно пунктів 1 та 2 якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір, а саме: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 12 403,75 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 5 486,71 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 6 917,04 доларів США; згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угода) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 12 403,75 дол. США (а.с. 17).

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди викладено пункти 7.1, 7.4 у відповідності діючого договору позичальника:

7.1. Банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 20 жовтня 2018 року включно (надалі за текстом договору - «Строк кредитування»), у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 9 698,45 доларів США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 6 700,83 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент його надання, щомісячної комісії у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «20» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1).

7.4. згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, він сплачує банку відсотки за користування Кредитом з 1 листопада 2008 року у розмірі 2,80 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктами 4, 5 додаткової угоди передбачено, що підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. Додаток 1 (графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.

У пункті 7 додаткової угоди сторони встановили відповідальність за порушення строків по сплаті заборгованості, а також погодили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється тривалістю 50 років.

Згідно з пунктом 8 додаткової угоди всі інші умови кредитного договору лишаються незмінними. Ця додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору (за умови належного виконання позичальником обов`язків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (стаття 631 ЦК України).

За частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у додатковій угоді від 23 жовтня 2013 року до кредитного договору КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року питання щодо суми заборгованості по процентам та пені, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати укладення цієї угоди, а також узгодили (збільшили) строк кредитування та графік погашення кредиту до 20 жовтня 2018 року включно.

З огляду на викладене, позивач правомірно нараховував боржнику платежі, у тому числі за відсотками та пенею в межах узгодженого сторонами строку кредитування.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, суд першої інстанції зазначеним вище обставинам належної уваги не надав та умови додаткової угоди (як і саму угоду), в якій сторони узгодили строк кредитування та графік погашення кредиту до 20 жовтня 2018 року включно, не врахував, а тому дійшов помилкового висновку, що зі спливом первинного строку кредитування 4 квітня 2014 рокуприпинилося право позивача нараховувати пеню на підставі кредитного договору із внесеними змінами та доповненнями.

При цьому посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що відповідно до наданої банківської виписки по кредитному договору № КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року позичальником за період із 5 квітня 2007 року по 18 червня 2016 року було сплачено кредитору грошові кошти у загальному розмірі 12 546,54 доларів США, не давали обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк»у повному обсязі, оскільки фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти, розмір яких визначено у додатковій угоді до кредитного договору і договорі поруки в сумі 16 399,28 доларів США з нарахованими процентами у добровільному порядку повністю позивачу не повернуті відповідачами.

Відповідно до вимог статей 263 - 264 ЦПК України належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, суд не врахувавши наведені вимоги процесуального законодавства, фактично взагалі не вирішив спір по суті в цій частині.

Місцевий суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідачі не надали жодних доказів на підтвердження того, що укладений кредитний договір з додатковою угодою до нього є виконаними належним чином, а заборгованість за ними сплачена у повному обсязі. Факт погашення заборгованості відповідачами не доведено, а також не вбачається ані з розрахунку заборгованості, ані з первинних документів - виписок по рахунку позичальника, тому відсутні підстави вважати, що виконання зобов`язання за кредитним договором проведено належним чином та припинено в силу вимог статті 599 ЦК України.

Отже, на підставі наведених вище положень закону, наявних в матеріалах справи доказів та укладених між сторонами правочинів, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, щомісячно мінімально необхідні платежі в рахунок погашення кредитута відсотків за користування ним не вносила, тому у позивача як кредитора є право достроково вимагати у відповідачів як солідарних боржників повернення основної суми боргу у розмірі 8 478,78 доларів США та процентів за користування кредитним коштами у розмірі 755,23 доларів США в судовому порядку.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, який полягав у тому, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 4.1. кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору (сплата відсотків за користування кредитом, винагороди та комісії) банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити йому пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Аналогічне положення міститься і в пункті 7 додаткової угоди до кредитного договору КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року.

Враховуючи такі умови кредитного договору, колегія суддів вважає, що сума пені нарахована банком з порушенням пункту 4.1. договору в доларах США, а не у гривнях.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (стаття 533 ЦК України).

За змістом частини другої статті 192 ЦК України та частини третьої статті 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року валюта у розрахунках може бути застосована тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом, та не підлягає застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки (пені).

Тобто, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов`язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на дату здійснення розрахунку заборгованості.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, відповідач неналежним чином не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором, наслідком чого стало застосування банком до позичальника відповідальності, передбаченої умовами договору. Отже, правовою підставою для нарахування банком позичальнику пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором є положення укладеного між сторонами кредитного договору та додаткової угоди, за змістом яких сплата пені здійснюється в гривні, а у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Однак, за розрахунками АТ КБ «ПриватБанк», пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 3 березня 2015 року.

Суд першої інстанції порядок нарахування пені не перевірив, залишив поза увагою зміст вимог закону про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму заборгованості у зв`язку із зміною курсу іноземної валюти.

Таким чином, банком безпідставно нарахована пеня в доларах США без зазначення гривневого еквіваленту за курсом НБУ на дату сплати, тобто наданий позивачем розрахунок не відповідає умовам укладеного договору та вимогам закону, а тому вимоги про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 6 864,78доларів США не підлягають до задоволення.

Наведене повністю узгоджується з висновкамиВерховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 199/9170/14-ц(провадження № 61-18638св18), від 10 липня 2019 року у справі № 521/20079/15-ц (провадження№ 61-26404св18), від 12 жовтня 2022 року у справі № 566/1073/20 (провадження № 61-6453св22) і така практика є сталою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Щодо нарахованої банком заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 67,90 доларів США, то суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказана складова суми боргу не підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, оскільки умова кредитного договору про сплату комісії є нікчемноюз огляду на наступне.

Оскільки, згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 5 квітня 2007 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Кредитний договір № КЗМ0АU01955658, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 5 квітня 2007 року, містить положення, яким, окрім іншого, передбачено сплату ОСОБА_3 (пункт 7.1) винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 %від суми виданого кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказав, що посилання суду першої інстанції на невідповідність умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 є безпідставними, оскільки на час укладення кредитного договору вони ще не діяли.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Застосовуючи положення рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, колегія суддів дійшла висновку про припинення права банку на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції.

Крім того, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 67,90 доларів США була нарахована банком уже на підставі укладеної між сторонами додаткової угоди 23 жовтня 2013 року.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

При цьому у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц (провадження № 61-16112св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18), від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц (провадження № 61-38251св18) та інших судових рішення суду касаційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів робить висновок про те, що послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, районний суд обґрунтовано виходив з того, що зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають їх сплату, є нікчемними.

У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що положення кредитного договору № КЗМ0АU01955658 від 5 квітня 2007 року та додаткової угоди від 23 жовтня 2013 року до цього договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення цих правочинів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20), від 3 березня 2021 року в справі № 643/12702/15-ц (провадження № 61-203cв20), від 20 липня 2022 року в справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-10414св20), від 4 травня 2022 року в справі № 133/331/17 (провадження № 61-5269св21).

Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог ґрунтується на правильному застосуванні і тлумаченні норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пенею ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення з позичальника і поручителя в солідарному порядку на користь кредитора заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 8 478,78 доларів США та по процентах за користування кредитом у розмірі 755,23 доларів США і відмову у задоволенні вимог щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 6 864,78доларів США.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 67,90доларів США рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного з кожного з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а саме: по 2 608,84 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованостіза кредитом, процентами та пенею скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічногоакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № КЗМОАU01955658 від 5 квітня 2007 року у розмірі 8 478,78 доларів США (вісім тисяч чотириста сімдесят вісім доларів США 78 центів) в якості боргу за кредитом (тіло кредиту) та у розмірі 755,23 доларів США (сімсот п'ятдесят п'ять доларів США 23 центи) в якості боргу по процентах за користування кредитом.

У задоволенні позовних вимог публічногоакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічногоакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»по 2 608,84 грн (дві тисячі шістдесят вісім гривень 84 копійки) судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко