Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 496/1551/19

провадження № 61-4989св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області,

третя особа - Державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїка Леся Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року у складі судді Буран В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради (далі - КП «БТІ» ОМР), Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, третя особа - Державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїка Л. О., про скасування рішення державного реєстратора.

В обґрунтування позову зазначила, що державний реєстратор Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїка Л. О. 28 квітня 2017 року на підставі свідоцтва про право власності зареєструвала об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності за ОСОБА_2 , а саме садовий будинок. Вказувала, що державний реєстратор повинна була витребувати з бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) копію свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, на підставі якого БТІ проводило державну реєстрацію, i пересвідчитись, що БТІ дійсно проводило державну реєстрацію. Однак, зазначені вимоги державним реєстратором виконані не були, тому рішення про державну реєстрація права власності є незаконним.

З огляду на викладене, позивача просила суд скасувати рішення державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л. О., номер запису про право власності 20235533, дата та час реєстрації: 28 квітня 2017 року о 14:15:18 год, щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, позивач просила суд стягнути із відповідачів відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката та судові витрати.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 надіслала до суду відзив, в якому просила відмовити у його в задоволенні повністю. Відзив обґрунтовала тим, що згаданий садовий будинок належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок від 16 листопада 1994 року, виданого виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради народних депутатів на підставі рішення від 01 листопада 1994 року № 52. Факт будівництва зазначеного садового будинку підтверджується актом про закінчення будівництва и введенню в експлуатацію садового будинку та господарських будівель. Право на зазначений садовий будинок підтверджується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 травня 2017 року № 86298912. Щодо невідповідності свідоцтва на право власності на садовий будинок формі свідоцтва, яка затверджена наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56 «Про затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб», згадане свідоцтво видано раніше дати видання та набрання чинності наказу. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року у справі №496/5309/18 визнано протиправним та скасовано рішення від 12 травня 2017 року № 317-VII Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області в частині скасування рішення від 28 березня 2017 року № 296-VII щодо надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною прощею 0,063 га, для ведення індивідуального садівництва ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 . Дії державного реєстратора відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л. О. вважала правомірними та такими, що повністю відповідають вимогам чинного законодавства.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л. О., номер запису про право власності 20235533, дата та час реєстрації: 28 квітня 2017 року о 14:15:18 год, щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , КП «Бюро Технічної Інвентаризації» ОМР та Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн та судові витрати у сумі 5 000,00 грн, а всього 5 768,40 грн по 1 922,80 грн з кожного.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що для проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_2 надала державному реєстратору свідоцтво про право власності, однак згадане свідоцтво видано з порушенням процедури; відсутні відомості про витребування інформації, необхідної для реєстрації, тому оскаржуване рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року змінено в частині мотивування.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , однак не звернув увагу на те, що при прийнятті рішення щодо реєстрації прав власності на садовий будинок державний реєстратор не перевірив достовірність наданих заявником документів та відповідність їх вимогам законодавства, тим самим порушив процедуру проведення реєстраційних дій, що призвело до порушення прав позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2022 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, з урахуванням уточнень, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_4 зазначає пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України) та вказує на те, що вона зверталася до суду першої інстанції з заявою про забезпечення доказів, шляхом витребування реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , без дослідження якої неможливе вирішення даної справи, однак суд першої інстанції вказану заяву не розглянув, не постановив жодної ухвали про її розгляд. Також, заявник вказує на те, що зверталася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування вказаної реєстраційної справи, однак суд безпідставно відхилив вказане клопотання.

Крім того, касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій;

- не встановили та не зазначили у оскаржуваних судових рішеннях про те, відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давала підстав державному реєстратору вчиняти необхідні реєстраційні дії;

- не звернули увагу на те, що оскільки серед документів, наданих на проведення реєстраційної дії, наявні: акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію від 29 серпня 1994 року, свідоцтво про право власності від 01 листопада 1994 року, технічний паспорт від 02 серпня 1996 року, а також довідка про реєстрацію від 12 квітня 2017 року, державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У вересні 2022 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому заявник, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 06 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2022 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано із Біляївського районного суду Одеської області матеріали цивільної справи № 496/1551/19; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У жовтні 2022 року матеріали справи № 496/1551/19 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на садовий будинок, виданого виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради народних депутатів від 16 листопада 1994 року, та згідно з свідоцтвом про право власності на садовий будинок, виданим виконавчим комітетом Біляївської районної ради, садовий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 , яка передана в приватну власність ОСОБА_2 на підставі рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 25 березня 1993 року № 124, належить ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до копії відповіді КП «БТІ» ОМР право власності на нерухоме майно за адресою:АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок від 16 листопада 1994 року, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 01 листопада 1994 року № 52.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 вересня 2018 року № 137252543, садовий будинок, загальною площею 163,8 кв. м, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35026384 від 03 травня 2017 року, Заїки Л. О. , Визирська сільська рада Лиманського району Одеської області.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 отримав земельну ділянку розміром 0,0613 га, що розташована на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, на підставі договору дарування укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 20 липня 2001 року.

06 червня 2002 року ОСОБА_6 продав цю земельну ділянку ОСОБА_1 , уклавши договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за № 1805 державним нотаріусом Кифоренко Р. Б., що підтверджується архівною довідкою Одеського державного нотаріального архіву від 17 лютого 2016 року № 193/01-18.

12 серпня 2003 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1178.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області земельній ділянці, площею 0,0613 га, яка належить ОСОБА_1 , на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії РІ №463794, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 12 серпня 2003 року № 1178, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . Стара адреса: АДРЕСА_4 .

Тобто, садовий будинок і земельна ділянка, про які зазначено в наданих сторонами документах, є одним і тим самим нерухомим майном, що також підтверджується в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року у справі № 2-2093/11. Це рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до змісту рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року у справі № 2-2093/11, у грудні 2003 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку дійсним, визнання права власності. На обґрунтування своїх вимог зазначила, що у серпні 2003 року вона домовилася з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про купівлю у них земельної ділянки АДРЕСА_4 , та садового будинку, розташованого на цій ділянці.

Під час розгляду справи № 2-2093/11 Апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2013 року вирішено задовольнити; рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2013 року - скасовано; прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, на будівельні матеріали та обладнання садового будинку відмовлено. Також вирішено зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення та зобов`язання звільнити земельну ділянку - задоволено; зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 звільнити земельну ділянку № НОМЕР_1 , розташовану в АДРЕСА_6; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 з земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої в АДРЕСА_6.

Свідоцтво про право власності, на яке посилалась ОСОБА_2 в межах цього провадження, судами у справі № 2-2093/11 не досліджувалось, оскільки сторона на його наявність не посилалась.

Правове обґрунтування

У спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором (далі - Закон № 1952-IV), та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Пунктом 9 Порядку № 1127 визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

У пункті 6 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться зокрема на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 1952-IV відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Згідно з пунктами 1-4 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Відповідно до статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій частині рішення погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскаржуване рішення державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л. О. прийнято з порушенням вимог закону та підлягає скасуванню.

Водночас змінюючи рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення щодо реєстрації прав власності на садовий будинок державний реєстратор не перевірив достовірність наданих заявником документів та відповідність їх вимогам законодавства, тим самим порушив процедуру проведення реєстраційних дій, що у свою чергу призвело до порушення прав позивача.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не розглянув заяву ОСОБА_4 про забезпечення доказів, шляхом витребування реєстраційної справи щодо реєстрації його права власності на спірне нерухоме майно, є безпідставними оскільки відповідно до наявних у справі документів та звукозаписів судових засідань Біляївського районного суду Одеської області, які відбулись: 28 січня, 15 червня, 28 вересня 2020 року; 30 березня, 26 квітня 2021 року (т. 1, носії: №№ A3126YH, N126XE12D8070135C1, N126XE12D8070136B2) така заява відповідачем ОСОБА_4 та її представниками до суду першої інстанції не подавалась, не заявлялась усно, тому відповідно не підлягала розгляду судом.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що заяву про забезпечення доказів, зокрема шляхом витребування реєстраційної справи щодо реєстрації його права власності на спірне нерухоме майно було подано в суді першої інстанції представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_13 (т. 1 а. с. 73-76). Така заява ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року (т. 1 а. с.134-136) задоволена. Витребувано у Державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л. О. (адреса: АДРЕСА_5) належним чином завірену копію реєстраційної справи, номер запису про право власності 20235533, дата та час реєстрації 28.04.2017 року о 14:15:18, за адресою: АДРЕСА_5 .

Доводи касаційної скарги про те, що заявник зверталася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування вказаної реєстраційної справи, однак суд безпідставно відхилив вказане клопотання, також є безпідставними, оскільки аналіз матеріалів справи свідчить про те, що відповідачем ОСОБА_4 та її представниками ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції не заявлялось вказане клопотання. Натомість, наявність у апеляційній скарзі відповідача аргументів про не витребування та не дослідження судом першої інстанції реєстраційної справи не є клопотанням про витребування доказів у розмінні ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили та не зазначили у оскаржуваних судових рішеннях, відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давала підстав державному реєстратору вчиняти необхідні реєстраційні дії, Верховний Суд відхиляє, оскільки підставою для задоволення позову ОСОБА_1 у цій справі стало не відсутність у державного реєстратора певних документів, необхідних для вчинення реєстраційних дій, а не здійснення державним реєстратором перевірки достовірності наданих заявником документів та відповідності їх вимогам законодавства, згідно з частиною третьої статті 10 Закону № 1952-IV.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2021 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак