Справа № 129/3083/19
Провадження № 22-ц/801/518/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Капуша І. С. в м. Гайсині Вінницької області за відсутності сторін та їх представників,

у цивільній справі № 129/3083/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ»), в інтересах якого діє представник Гайова Анастасія Сергіївна, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №/Т/972110 від 23.12.2013 в розмірі 38 433 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом 18 889 грн.; заборгованості за процентами 3 грн.; заборгованості за комісією 16 241 грн.; штрафи, пені 3 300 грн.

Позов мотивовано тим, що 23.12.2013 між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Актабанк» (далі ПАТ «Актабанк») було укладено кредитний договір №/Т/972110 на споживчі потреби на суму 20 000,00 грн.

У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, допустив заборгованість за договором №/Т/972110 від 23.12.2013 на суму 38 433 грн.

23.03.2018 між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 2 відповідно до вимог якого ПАТ «Актабанк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ПАТ «Актабанк» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.

За наведених обставин ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить стягнути з ОСОБА_1 вищевказану суму грошових коштів.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» 38 433 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором від 23.12.2013 року № /Т/972110.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» 1 921 грн. понесених судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку у заявленому розмірі.

Не погодившись з ухваленим у справі рішенням, відповідач ОСОБА_1 27 січня 2023 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги його доводів, що зазначені у відзиві на позовну заяву, як наслідок ухвалено незаконне і необґрунтоване рішення з грубим порушенням строків розгляду справи, норм процесуального законодавства без дослідження усіх матеріалів справи та неправильним застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем до суду першої інстанції не було надано жодного належного доказу існування заборгованості. Звертає увагу, що з аналізу діючого законодавства та позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 116/16891/15-ц, єдиним належним доказом наявності заборгованості є виписка з відповідного рахунку видана та затверджена банківською установою в якій даний рахунок відкривався. Натомість при обґрунтуванні рішення суд посилається лише на кредитний договір №/Т/972110 від 23.12.2013 та бездоказово встановлює факт порушення відповідачем зобов`язання за цим договором, при цьому судом не досліджувались оригінали первинних документів.

Також відповідачем зверталась увага суду першої інстанції про неправомірність стягнення комісії за кредитними договорами, оскільки це суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, факт безпідставного нарахування до стягнення комісії за користування кредитом є ще одним підтвердженням незаконності ухваленого рішення.

Позивачем також не надано належних та достатніх доказів свого права на звернення до суду з відповідним позовом до відповідача, у своїй позовній заяві позивач посилається на Договір відступлення права вимоги №2 від 23 березня 2018 року та Витяг з додатку 1 до Договору про відступлення права вимоги, однак предметом даного договору не є право вимоги за кредитним договором №/Т/972110 від 23 грудня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Актабанк». Зауважує, що Витяг від 28 жовтня 2019 року до додатку №1 до Договору відступлення права вимоги №2 від 23.03.2018 року не засвідчений підписом уповноваженої особи первісного кредитора ПАТ «Актабанк» (підпис в відповідній графі відсутній), крім того, даний витяг з боку ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підписано представником ТОВ «ФК «ЄАПБ», але не надано жодного доручення, або іншого документу, який би надавав йому повноваження підписувати (укладати) відповідні документи, крім цього зазначив, що не зрозумілим є, чому дата Витягу 2019 роком, а дата Договору 2018 роком.

Вказує, що під час подання позовної заяви, позивачем до матеріалів справи не було надано належних та допустимих доказів прав нового кредитора у зобов`язанні, що унеможливлює задоволення позовних вимог. В свою чергу, судом першої інстанції без будь-яких обґрунтувань було задоволено позов у повному обсязі на користь непідтвердженого кредитора, що, на думку скаржника, є грубим порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Крім того, звертає увагу, що рішення ухвалено при бездоказовості повідомлення боржника про зміну кредитора, а оскільки докази стосовно повідомлення відповідача про зміну кредитора у зобов`язанні відсутні, то стаття 517 ЦК України дає право боржнику не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором.

Отже вважає, що подані до суду документи, як єдиний доказ права позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та існування боргу є неналежним, недопустимим та недостатнім доказом такого права.

Зважаючи на викладені в апеляційній скарзі обставини, відповідач ОСОБА_1 просить рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повному обсязі, стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 27 лютого 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» 10 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку надіслав на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема вказав, що позивачем подано до суду усі дані про те, що відповідач уклав кредитний договір з первісним кредитором. Звертає увагу, що кредитний договір, укладений між первісним кредитором та відповідачем, а також договір № 2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто в силу статті 204 України діє презумпція правомірності правочинів. Зауважує, що в законодавстві України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Отже, навіть якщо скаржник з будь-яких причин не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, він не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним, що передбачено частиною другою статті 516 ЦК України. Відтак позивач просив стягнути з відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором до дати укладення договору про відступлення права вимоги. Вважає доводи відповідача оціночними судженнями, які лише мають на меті уникнення від цивільно-правової відповідальності.

Апеляційна скарга на підставі частини другої статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Судом першої інстанції установлено, 23.12.2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» було укладено кредитний договір №/Т/972110 на суму 20 000,00 грн.

23.03.2018 між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 2 відповідно до вимог якого ПАТ «Актабанк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ПАТ «Актабанк» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, допустив заборгованість за договором №/Т/972110 від 23.12.2013 року на суму 38 433грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виконав умови кредитного договору, з нього на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 38 433 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом - 18 889 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 3 грн., заборгованості за комісією - 16 241 грн., заборгованості за пенею та штрафами 3 300 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за основним боргом в розмірі 18 889 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 3 грн., заборгованість за пенею та штрафами в розмірі 3 300 грн., однак не може погодитися з висновком місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 16 241 грн. з таких мотивів.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань та їх розмір.

З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №/Т/972110, відповідно до п 2.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20 000 грн, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки.

Відповідно до п. 2.1.1 процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 0,01 % річних та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно з п. 2.1.2 позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 650 гривень, що розраховується як 3,25 відсотків від суми кредиту вказаного а п. 2.1. цього Договору, та включається в суму щомісячного платежу.

Всупереч умов кредитного договору, зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, а також виконання інших зобов`язань в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем ОСОБА_1 належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість за період з 23.03.2018 по 30.09.2019, яка, становить 38 433 грн. та складається з заборгованості за основним боргом - 18 889 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 3 грн., заборгованості за комісією - 16 241 грн., заборгованості за пенею та штрафами 3 300 грн.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підтвердження суми заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №/Т/972110 від 23.12.2013 додав до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 23.03.2018 по 30.09.2019, який підтверджує кредитну заборгованість відповідача за кредитним договором до моменту відступлення права вимоги, а саме 23.03.2018, заборгованість по даному договору нараховувалась ПАТ «Актабанк».

На підтвердження суми заборгованості за кредитним договором, позивачем до позовної заяви також додано копію Договору № 2 Про відступлення права вимоги, Витяг з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги Реєстру договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами.

Також в матеріалах справи крім копії кредитного договору №/Т/972110 від 23.12.2013, міститься також додаток №1 до нього, що є невід`ємною частиною цього договору, а саме графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредиту; копія заяви позичальника ОСОБА_1 на видачу готівки в сумі 20 000 гривень №896493 від 23.12.2013; копія розрахунку коефіцієнтів, що визначають клас позичальника; копія згоди фізичної особи - суб`єкта кредитної історії; копія повідомлення про умови кредитування фізичних осіб за кредитним продуктом «Швидкий кредит»; копія Анкети клієнта фізичної особи ОСОБА_1 , копія анкети-опитувальника фізичної особи ОСОБА_1 , копія запиту на отримання кредиту ОСОБА_1 (а.с.9-17).

У даній справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, презумпція правомірності якого не спростована.

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач ОСОБА_1 не надав власного контррозрахунку, доказів проведення сплати боржником сум заборгованості за кредитним договором в іншому розмірі, ніж зазначав позивач. Не надано й доказів, які б спростовували те, що банком не було враховано або невірно враховано платежі, які було сплачено на погашення такої кредитної заборгованості.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав для покладення обов`язку на відповідача ОСОБА_1 погасити кредитну заборгованість, однак не може погодитись із визначеним позивачем розміром заборгованості за кредитним договором, з огляду на таке.

Щодо доводів позивача про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 16 241 грн. суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 213/2141/16-ц (провадження № 61-399св20).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 23 грудня 2013 року, що укладений між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 , банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з пунктом п. 2.1.2 кредитного договору №/Т/972110 від 23.12.2013, позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 650 гривень, що розраховується як 3,25 відсотків від суми кредиту вказаного а п. 2.1. цього Договору, та включається в суму щомісячного платежу.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за супроводження кредиту, ПАТ «Актабанк» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, при цьому Банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за обслуговування кредиту, такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення комісії є необґрунтованими, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок, тобто є нікчемною.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про неправомірність стягнення комісії за кредитним договором, оскільки це суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення комісії за кредитним договором з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №/Т/972110 від 23.12.2013 в розмірі 22 192 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом в розмірі 18 889 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 3 грн., заборгованість за пенею та штрафами в розмірі 3 300 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було заявлено до стягнення 38 433 грн., до задоволення підлягає 22 192 грн, що становить 57,74% (22 192 * 100 / 38 433). Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 57,74% понесених ним судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, а з позивача на користь відповідача відповідно 42,26 % понесених ним судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Отже з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягають стягненню судові витрати пропорційно від задоволених позовних вимог по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 109 грн. 19 коп.

При поданні апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в розмірі 2 881,50 грн. (а.с.174)

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, в силу положень статті 141 ЦПК України з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 217,72 грн.

Як встановлено з матеріалів справи адвокатом Драган Я. С., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , на підставі договору про надання правової допомоги № 1706 від 17.06.2021, подано відзив на позовну заяву, до якого додано ордер на надання правничої (правової) допомоги в Гайсинському районному суді Вінницької області від 05.12.2021, дві квитанції на суму 2 500 грн. та на суму 3 500 грн. на підставі Договору про надання правової допомоги № 05-05 від 05 травня 2020 року. Проте вказані договори про надання правової допомоги в матеріалах справи відсутні. Відповідач ОСОБА_1 заяви про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції не подавав.

Щодо вимог відповідача ОСОБА_1 про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів вважає, що такі доводи не відповідають положенню пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України, якою встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати на виконання угоди укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду, до апеляційної скарги не було надано договору про надання правничої допомоги та акту про надання правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги, також не надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Оскільки докази про надання правничої допомоги та розмір витрат на правничу допомогу, які відповідач сплатив у зв`язку з поданням апеляційної скарги не були подані, колегія суддів не вбачає підстав до стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року в частині стягнення комісії за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, виклавши його резолютивну частину в такій редакції.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» (юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) 22 192 (двадцять дві тисячі сто дев`яносто) грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором від 23 грудня.2013 року № /Т/972110, яка складається з заборгованості за основним боргом в розмірі 18 889 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 3 грн., заборгованість за пенею та штрафами в розмірі 3 300 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» 1 109 (одну тисячу сто дев`ять) грн. 19 коп. в рахунок сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 1 217 (одну тисячу двісті сімнадцять) грн. 72 коп. в рахунок сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник