Провадження № 2/761/6767/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Колзаковій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини доходів; моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В квітні 2023р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця», в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос про призупинення з 01 квітня 2022р. дії трудового договору укладеного з заступником директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» Тисьмінецькою Т.В. (далі по тексту - вимога № 1);

- стягнути з відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за період з 01 квітня 2022р. по 26 вересня 2022р. в сумі 552173,14 грн., як оплату за час вимушеного прогулу; 46906,55 грн. - компенсацію втрати частини доходів; у відшкодування моральної шкоди - 40000,0 грн.; судові витрати (далі по тексту - вимога № 2).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2020р. між сторонами був укладений трудовий договір № 271-2020, строком дії з 24 вересня 2020р. по 26 вересня 2022р.

26 вересня 2022р. позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022р. за № 385/ос «З особового складу», на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020р. та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно наказу відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос, з 01 квітня 2022р. до припинення або скасування воєнного стану в Україні, позивачці, як працівнику було призупинено дію трудового договору. Таким чином, з 01 квітня 2022р. позивачка не працює, не отримувала заробітну плату.

На думку позивачки, зазначений наказ відповідача про призупинення їй трудового договору є незаконним, оскільки в основу оспорюваного наказу роботодавцем покладено неналежну для наявних обставин правову норму. Згідно законодавства головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Проте, відповідачем, як роботодавцем було визначено вибірково коло працівників філії, з якими було призупинено дію трудового договору, при цьому за адресою місцезнаходження філії не велися та не ведуться воєнні дії, територія не була окупована, робоче місце позивачки, приміщення, офісна техніка не були знищені або пошкоджені. При цьому в досудовому порядку позивачка жодним чином не ініціювала перед відповідачем питання про припинення дії її трудового договору, не заявляла про неможливість виконання роботи. Вважає, що будь-які обставини, що були необхідні для призупинення дії трудового договору, відсутні.

Враховуючи те, що зазначений наказ відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачкою, на її думку є незаконним, вона має право, згідно положень Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», на сплату середнього заробітку у зазначеному вище розмірі та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів сплати заробітної плати.

Тривале порушення відповідачем трудових прав позивачки, які прямо передбачені Конституцією України, фактична її дискримінація, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінює у 40000,0 грн.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу.

20 червня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що згідно з рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 24 вересня 2021р. було затверджено нову організаційну структуру та положення про філію «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця». Згідно даного рішення, було виключено три посади «заступника директора філії» зі штатного розпису філії.

Отже, згідно з новою організаційною структурою у філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» було підготовлено повідомлення про скорочення посади, яку обіймала позивачка. В подальшому на підприємстві було запроваджено службову перевірку та позивачку було тимчасово відсторонено від виконання посадових обов`язків до 26 листопада 2021р. Під час та після завершення службової перевірки позивачка була непрацездатною.

Крім того, з 24 лютого 2022р. обсяги раніше виконуваної роботи філією зменшилися.

01 квітня 2022р. відповідачем було видано оспорюваний наказ, при цьому було враховано, що починаючи з 25 лютого 2022р. і по 19 квітня 2022р.(дата повідомлення позивачці про призупинення дії трудового договору) позивачка не виходила на роботу без поважних причин, а тому відповідач прийшов до висновку, що остання не в змозі виконувати свої трудові обов`язки, а відтак він позбавлений можливості забезпечити її роботою, у зв`язку з відсутністю позивачки на роботі.

Також на думку сторони відповідача, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачки про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходу, в силу положень ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». На думку сторони відповідача оспорюваний наказ є законним, діями чи бездіяльністю сторони відповідача не було спричинено позивачці моральні страждання, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

22 липня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що відповідачем помилково тлумачаться норми ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки він допускає опосередкований вплив військового агресора, проте, вплив агресора за вказаною нормою має бути лише прямим, наприклад, знищення робочого місця, при цьому відповідачем не зазначається обставини, що позивачка в лютому 2022р. була непрацездатною, про що повідомила відповідача та надала відповідні листки непрацездатності, а також не повідомляється суд, що до 01 квітня 2022р. на підприємстві було введено режим простою.

Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача до суду не подавались.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 вересня 2020р. між сторонами був укладений трудовий договір № 271-2020, строком дії з 24 вересня 2020р. по 26 вересня 2022р.

26 вересня 2022р. позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022р. за № 385/ос «З особового складу», на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020р. та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що наказом відповідача за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022р. встановлено режим простою до відміни для працівників філії, які зазначені в додатку № 1, зокрема, для позивачки.

Відповідно до наказу відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів:

1. Припинено з 01 квітня 2022р. простій, введений наказом за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022р. працівникам, які зазначені у додатку № 1, в тому числі - позивачці.

2. З 01 квітня 2022р. до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу, зокрема позивачці.

У відзиві на позов, сторона відповідача зазначала, що ознайомлення позивачки з наказом № 389/ос відбулося 19 квітня 2022р.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.

В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, та діє на час ухвалення рішення по даній цивільній справі.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.

Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені цим Законом України.

24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

За змістом ст. 13 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Відповідно до пп. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З огляду на викладене вище, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритет незастосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Таким чином, наведена спеціальна норма (ст. 13) Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надає право роботодавцю тимчасово призупиняти дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Відповідна правова позиція міститься, і в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023р. у справі № 149/1089/22 (провадження 61-292св23).

Як встановлено судом, філія «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця», де працювала позивачка заступником директора філії, на час початку збройної агресії проти України 24 лютого 2022р. працювала.

При цьому, з 01 квітня 2022р. до припинення або скасування воєнного стану в Україні було призупинено дію трудового договору з позивачкою, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З метою визначення законності призупинення трудового договору з позивачкою слід з`ясувати чи виникли в філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» такі обставини, які призвели до неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності підприємства відповідача, та запровадження воєнного стану.

Відповідач посилався на те, що згідно з рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 24 вересня 2021р. було затверджено нову організаційну структуру та положення про філію «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця», згідно з якою у філії скорочувалась посада, яку обіймала позивачка.

Проте, в порушення вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною відповідача, як роботодавцем не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу щодо показників роботи зазначеної філії. Крім того, як зазначала сторона відповідача з 24 лютого 2022р. обсяги раніше виконуваної роботи філією зменшилися.

З наведеного можна зробити висновок, що доводи сторони відповідача про відсутність можливості надавати роботу позивачці є безпідставними та необґрунтованими. Як і відсутні докази того, що позивачка в досудовому порядку повідомляла відповідача, як роботодавця про неможливість виконувати свої трудові обов`язки. Доводи сторони відповідача, що позивачка не виходила на роботу, і тому сторона відповідача позбавлена була можливості їй запропонувати роботу судом оцінюються, критично, враховуючи запровадження простою, а в подальшому призупинення дії трудового договору з позивачкою.

Крім того, судом враховано, що позивачку не було звільнено з роботи, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, або скорочення чисельності або штату працівників, а припинення з позивачкою трудового договору відбулося 26 вересня 2022р., на підставі п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Надані відповідачем, в якості доказів загальні відомості про збитки АТ «Українська залізниця», внаслідок військової агресії проти України, консолідовані фінансово-економічні показники за 1 квартал 2022р. та зазначення доводів про важливу роль відповідача у наданні допомозі громадянам, які постраждали внаслідок збройної агресії, не можуть бути визнані судом, як підстава для відмови в задоволенні позову, зважаючи на те, що судом встановлено, і сторони цього не заперечували, що за фактичним робочім місцем позивачки було забезпечено можливість організації і здійснення робочого процесу в звичайному режимі для тих працівників, щодо яких відповідачем не було призупинено дію трудового договору, виконання роботи, якої здійснювала позивачка було розподілено між іншими працівниками.

Судом не встановлено, що позивачка не виявляла бажання та не мала об`єктивної можливості працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці.

Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачці, адже філія працювала і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивачки знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на зменшення обсягу виробництва через порушення логістичних ланцюгів постачання сировини, необхідної для виготовлення продукції, не дає підстави для висновку про неможливість забезпечення роботою саме позивачки, а також неможливість виконання нею роботи, обумовленої трудовим договором, а тому не має встановлених Законом підстав для призупинення трудового договору з нею.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися безпосередньо до суду із заявою про вирішення трудового спору. Право кожного на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір гарантовано статтями 8, 124 Конституції України.

Встановлений Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про працю у період дії воєнного стану не підмінює порядок вирішення трудових спорів судом, а принцип верховенства права діє й в умовах воєнного стану та не піддається будь-яким обмеженням.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивачки на працю, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст, 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1. ст. 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога № 1 підлягає частковому задоволенню, а саме слід визнати незаконним наказ відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору, укладеного з позивачкою, як заступником директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця». Разом з тим, у суду відсутні підстави для скасування цього наказу, оскільки це є виключно компетенцією відповідача, як роботодавця.

Визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору позивачки свідчить про фактичну наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного незаконним наказом роботодавця.

Тому у даному випадку, суд, керуючись відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України принципами верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав позивачки, застосувати за аналогією закону, що передбачено ст.ст. 2, 5, ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, до суду не надано і судом не встановлено об`єктивних доказів працевлаштування позивачки та (або) отриманням нею заробітку (доходу) у період призупинення відповідачем дії трудового договору з 01 квітня 2022р. до 26 вересня 2022р., за яких суд мав би підстави дійти висновку про те, що позивачка не була позбавлена заробітку (доходу), як єдиного засобу існування (забезпечення потреб життєдіяльності).

Так, час вимушеного прогулу становить 127 робочих днів з 01 квітня 2022р. по 26 вересня 2022р., при цьому враховуючи розмір посадового окладу позивачки, відповідно до умов укладеного з нею трудового договору та довідки від 02 червня 2023р., складеної відповідачем та доданої до відзиву на позов, середньоденна заробітна плата позивачки становить 4545,45 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, і сума середнього заробітку повинна складати 577272,15 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Проте, в силу положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України, враховуючи заявлені позовні вимоги, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток у розмірі за час вимушеного прогулу (призупинення дії трудового договору) 552173,14 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Стосовно решти вимог позивачки (вимога № 2), про стягнення на її користь компенсації втрати частини доходів у розмірі 46906,55 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню, з тих підстав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні, як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019р. в справі № 804/3000/18; від 11 лютого 2020р. в справі № 1540/3742/18, та в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані судом.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, протиправність дій заподіювача шкоди, наслідки та причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю та наслідками.

З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що вимоги позивачки, в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000,0 грн., оскільки судом встановлено незаконність дій відповідача, яка полягала у видачі наказу про призупинення дії трудового договору з позивачкою, що зумовило порушення її трудових прав та спричинення моральних страждань.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2147,2 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 274, 352, 354, 355, 430 ЦПК України; ст. 43 Конституції України; ст. ст. 5-1, 36, 232, 233, 235, 237-1КЗпП України; ст. ст. 1, 10, 11, 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з змінами та доповненнями, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5) про визнання незаконним та скасування наказу; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини доходів; моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022р. № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , як заступником директора філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022р. по 26 вересня 2022р. у розмірі 552173 /п1ятсот п`ятдесят дві тисячі сто сімдесят три/ грн. 14 коп., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.; у відшкодування моральної шкоди 1000,0 /одна тисяча/ грн.; судовий збір у розмірі 2147 /дві тисячі сто сорок сім/ грн. 20 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: