Справа № 2-о/593/17/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" квітня 2023 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

Судді Музики Я.М.

при секретарі Лещук Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бережани Тернопільської області справу окремого провадження за заявою поданою представником заявника ОСОБА_1 -адвокатом Дарморіс Оксаною Маркіянівною з участю зацікавленої особи Бережанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Дарморіс О.М. звернулася до суду із заявою, вказавши зацікавлену особу Бережанський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та просить встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 24.11.1998 року, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та днем смерті вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті місто Севастополь Автономної Республіки Крим.

В обґрунтування заяви зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася у м. Бережани Тернопільської області. З 1997 року вона постійно проживає в Автономній Республіці Крим, а саме в м. Севастополь, які на даний час визнані тимчасово окупованими територіями України. З липня 2021 року до ОСОБА_1 в м. Севастополь переїхала проживати її мати ОСОБА_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_1 померла в м. Севастополь на території тимчасово окупованій Російською Федерацією.

23 січня 2023 року Відділом записів актів цивільного стану Балаклавського району міста Севастополь Управління ЗАЦС міста Севастополь видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті - Російська Федерація, місто Севастополь.

23 січня 2023 року Відділом записів актів цивільного стану Балаклавського району міста Севастополь Управління ЗАЦС міста Севастополь видано довідку про смерть № С-00154, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій зазначено: місце смерті - м. Севастополь, Російська Федерація; причина смерті - набряк головного мозку G93/6; атеросклероз цереброваскулярний 167.2.

Також 27 січня 2023 року Крематорієм ТзОВ «Кримська національна меморіальна компанія» видано довідку про кремацію померлої ОСОБА_2 , в якій зазначено, що прах виданий для захоронення на кладовищі у Тернопільській області, Україна.

На даний час ОСОБА_1 має намір ввезти на територію України прах померлої матері ОСОБА_2 для його поховання у м. Бережани Тернопільської області, однак у зв`язку із тим, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видано органами влади Російської Федерації і територія м. Севастополь і надалі залишається окупованою територією України, заявник ОСОБА_1 не має можливості здійснити державну реєстрацію смерті своєї матері ОСОБА_2 .

У судове засідання представник заявника ОСОБА_1 адвокат Дарморіс О.М. не з`явилася, однак на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить розгляд даної справи проводити без її участі та участі заявника. Вимоги заяви підтримують у повному обсязі.

У судове засідання не з`явився представник зацікавленої особи Бережанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, однак начальником відділу Логуш Г. подано на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без їхньої участі, щодо вирішення справи покладається на думку суду.

Суд розглянувши заяву представника заявника, заяву зацікавленої особи та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що дані вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

У відповідності до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася у місті Бережани Тернопільської області. Із 1997 року вона постійно проживає в Автономній Республіці Крим, а саме в м. Севастополь, які на даний час визнані тимчасово окупованими територіями України. З липня 2021 року до ОСОБА_1 в м. Севастополь переїхала проживати її мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_1 померла в м. Севастополь на території тимчасово окупованій Російською Федерацією.

23 січня 2023 року Відділом записів актів цивільного стану Балаклавського району міста Севастополь Управління ЗАЦС міста Севастополь видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті - Російська Федерація, місто Севастополь.

23 січня 2023 року Відділом записів актів цивільного стану Балаклавського району міста Севастополь Управління ЗАЦС міста Севастополь видано довідку про смерть № С-00154, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій зазначено: місце смерті - м. Севастополь, Російська Федерація; причина смерті - набряк головного мозку G93/6; атеросклероз цереброваскулярний 167.2.

Також 27 січня 2023 року Крематорієм ТзОВ «Кримська національна меморіальна компанія» видано довідку про кремацію померлої ОСОБА_2 , в якій зазначено, що прах виданий для захоронення на кладовищі у Тернопільській області, Україна.

З метою державної реєстрації факту смерті ОСОБА_2 представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Дарморіс О.М. звернулася 21 березня 2023 року у Бережанський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з запитом щодо порядку державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , якій листом від 31.03.2023 № 74/34.4.1-07.4 повідомлено, що для державної реєстрації смерті особи, померлої на тимчасово окупованій території України, потрібно надати рішення суду про встановлення факту смерті особи, яке набрало законної сили.

Заявник ОСОБА_1 має намір ввезти на територію України прах померлої матері ОСОБА_2 для його поховання у м. Бережани Тернопільської області, однак у зв`язку із тим, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видано органами влади Російської Федерації і територія м. Севастополь і надалі залишається окупованою територією України, ОСОБА_1 не має можливості здійснити державну реєстрацію смерті своєї матері ОСОБА_2 .

На даний час м.Севастополь Автономної Республіки Крим визнані тимчасово окупованими територіями України з 20 лютого 2014 року відповідно до частини 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Таким чином, зазначене місце смерті матері заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 є територією, що тимчасово не підконтрольна державній владі України.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142).

Таким чином, сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені.

Порядок встановлення факту смерті та її причин, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою наказом МОЗ України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання (ч. 3 ст. 17 Закону).

Наявні в матеріалах копія свідоцтва серії НОМЕР_3 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті - Російська Федерація, місто Севастополь, а також копія довідки про смерть № С-00154, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій зазначено: місце смерті - м. Севастополь, Російська Федерація; причина смерті - набряк головного мозку G93/6; атеросклероз цереброваскулярний 167.2 підтверджують той факт, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до п. 1 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до роз`яснень п. 13 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно п. 18 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За викладених обставин суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 24.11.1998 року, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та днем смерті вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті місто Севастополь Автономної Республіки Крим.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту (факту смерті) знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998р.) при постановлені рішення в справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат не застосовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 9 Закону України «Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 317 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 24 листопада 1998 року, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та днем смерті вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті місто Севастополь Автономної Республіки Крим.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Рішення допустити негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення особами, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення.

Суддя Я.М. Музика