Справа № 344/3666/23
Провадження № 2/344/1540/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

02 травня 2023 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Ласки І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг,-

В С Т А Н О В И В:

03 березня 2023 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 58856,66 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03 лютого 2006 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву. Відповідач при підписанні Заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, «Тарифами» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», що були надані для ознайомлення в письмовій формі. Підписавши заяву між сторонами, у відповідності до статті 634 Цивільного кодексу України, був укладений договір про надання банківських послуг, який є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним літом та надано у користування кредитну картку. У подальшому кредитний ліміт збільшився до 48000,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався пунктами 3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позивач зазначив, що відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язків за кредитним договором станом на 13 лютого 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 58856,66 грн, з яких 48324,00 грн заборгованість за кредитом, 10532,66 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн заборгованість за комісією, 0,00 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Виходячи з наведеного, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 58856,66 грн, а також понесені при зверненні до суду з позовом судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Ухвалою суду від 06 березня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте у прохальній частині позовної заяви зазначено про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема, відповідач викликалася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також жодних інших заяв та клопотань від відповідача не надійшло.

Враховуючи достатність доказів та те, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явилася в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подала відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає, що є всі правові підстави провести заочний розгляд даної справи, про що 02 травня 2023 року прийнята відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

03 лютого 2006 року ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н та стала клієнтом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Відповідач при підписанні Анкети-Заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, «Тарифами» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також повністю проінформована про умови кредитування в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», що були надані для ознайомлення в письмовій формі (а.с. 26-41).

Відповідачу видавалися кредитні картки (а.с.25).

Позивачем змінювалися умови кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 24).

Відповідач користувалася наданим картковим рахунком, на якому встановлений кредитний ліміт, про що свідчить виписка по рахунку (а.с. 53-87).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 03 лютого 2006 року, станом на 13 лютого 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 58856,66 грн, з яких 48324,00 грн заборгованість за кредитом, 10532,66 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн заборгованість за комісією, 0,00 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (а.с. 3-23).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України і виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» зареєстровано 19 березня 1992 року, дата останньої реєстраційної дії 12 лютого 2018 року (а.с. 50).

Національним банком України 06 вересня 2019 року погоджено статут Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 48-49).

Правовідносини між сторонами, що виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої-другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно положень статей 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення статті 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що наявність правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, а саме: підписаною відповідачем заявою від 03 лютого 2006 року, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, з якого слідує активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку в торгівельних мережах.

Суд зауважує, що укладений 03 лютого 2006 року між сторонами кредитний договір у вигляді Заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з простроченого тіла кредиту.

Слід врахувати, що з аналізу змісту правовідносин сторін у цій справі слідує, що прострочене тіло кредиту, вимоги про погашення заборгованості по якому є предметом розгляду в цій справі, - це фактично отримані в кредит позичальником кошти, строк повернення яких настав.

Необхідність стягнення боргу по простроченому тілу кредиту вбачається з практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №365/159/19, а також від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20.

Таким чином, фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, в тому числі шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за кредитом у розмірі 48324,00 грн.

Щодо права позивача на нарахування відсотків за користування кредитом, то суд виходить з наступного.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, представник банку додав паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 01 жовтня 2021 року, що, на думу позивача, свідчить про погодження всіх істотних умов договору, однак анкета-заява, яка підписана 03 лютого 2006 року та на підставі якої відповідачу було відкрито рахунок і встановлено кредитний ліміт на суму 500,00 грн, та якій надалі збільшився до 48000,00 грн, не містить відомостей про те, яку саме картку отримала відповідач ОСОБА_2 , на які умови вона погодилася, тому паспорт споживчого кредиту, який підписаний значно пізніше, не може бути підставою, яка свідчить, що відповідач, відкриваючи рахунок, погоджувалася на всі умови, які зазначені у паспорті споживчого кредиту. Крім того, паспорт споживчого кредиту не містить даних, щодо якої саме кредитної картки встановлені умови кредитування, оскільки у ньому зазначено умови кредитування різних типів карток із різними умовами.

Більш того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг не можна вважати підтвердженням того, що сторони обумовили відсоткову ставку за користування кредитними грошима.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_2 від 03 лютого 2006 року розмір процентної ставки не встановлено.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими у постанові від 03 липня 2019 року.

Також позивач обґрунтовує своє право на стягнення відсотків за користування кредит відповідними положеннями Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомлювалася і погоджувалася з ними, підписуючи Заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.

Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також суд враховує те, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2006 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2023 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним, підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

При цьому суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи шляхом підписання заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам статей 207, 1055 Цивільного кодексу України про письмову форму кредитного договору.

З цих підстав суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №382/1131/18.

Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 Цивільного кодексу України, позивач до суду не пред`явив. Такі висновки прямо вбачаються з постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді процентну ставку за користування кредитними коштами.

Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 10532,66 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність заборгованості відповідача за укладеним договором або ж спростовували доводи позивача в обґрунтування ним позовних вимог, відповідачем суду не подано.

Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з копії платіжного доручення від 17 лютого 2023 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 2684,00 грн (а.с. 52).

Позовні вимоги задоволені частково на 82 %, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2200,88 грн.

На підставі викладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 546, 610-612, 626, 628, 633, 634, 636, 1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 4, 10-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 03 лютого 2006 року у розмірі 48324,00 грн (сорок вісім тисяч триста двадцять чотири гривні нуль копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2200,88 грн (дві тисячі двісті гривень вісімдесят вісім копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , місцезнаходження: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Мелещенко Л.В.