Дата документу 18.07.2023 Справа № 336/2338/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/2338/22 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/1137/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 05.05.2018 р. вона уклала нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 , від імені якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_4 , отримала у борг грошові кошти в сумі 2600 доларів США строком на 1 рік під заставу належної їй на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На вимогу позикодавця, у договорі була зазначена інша сума запозичених коштів (з урахуванням процентів)-167 440 гр., що на час укладання договору було еквівалентом 6000 доларів США.

До укладання вказаного договору позивачку спонукало скрутне матеріальне становище, яке склалося у її сім`ї на час укладання договору, тому вона була змушена погодитись на умови позикодавця, які вважала несправедливими, однак не могла в інший спосіб знайти гроші.

З отриманих у позику коштів позивача витратила на власні потреби 1100 доларів США,із залишку запозичених коштів протягом 5-ти місяців виконувала свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, сплачуючи щомісяця по 245 доларів США та загалом повернула 1225 доларів США.

В листопаді 2018 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 почали вимагати від позивачки достроково повернути залишок грошових коштів за договором позики від 05.05.2018 р. під загрозою відібрання квартири.

Знаючи, що ОСОБА_1 неспроможна повернути залишок боргу достроково, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вигадали схему, за якою позивачка мала підписати договір позики з іншою відомою їм особою та передати цій особі квартиру в іпотеку, а ОСОБА_3 видасть їй розписку про повернення грошових коштів за договором позики від 05.05.2018 р.

19.12.2018 р. на вимогу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивачка прибула до приватного нотаріуса Туриченко О.М., де були складені договір позики від 19.12.2018 р., за змістом якого позивачка ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у позику грошову суму 284 704 гр. у строк до 19.06.2019 р., та договір іпотеки від 19.12.2018 р. квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, за договором від 19.12.2018 р. вона не отримувала від ОСОБА_2 або інших осіб грошових коштів у позику, договір підписала, перебуваючи у залежному від вказаних вище осіб фінансовому становищі.

Після підписання оспорюваного договору, позивачка отримала від ОСОБА_3 нотаріально засвідчену заяву від 19.12.2018 р. про повернення йому грошової суми 167 440 гр. за договором позики від 05.05.2018 р., хоча фактично грошових коштів позивачка ОСОБА_3 не передавала.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 р., з урахуванням постанови Запорізького апеляційного суду від 10.03.2021 р., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 19.12.2018 р. у розмірі 388 635 грн, з урахуванням пені у розмірі 100 000 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнуто судові витрати.

Позивачка посилається на те, що при укладанні договору позики від 19.12.2018 р. вона не отримувала від ОСОБА_2 зазначену у договорі позики суму грошей 284 704 гр., тобто уклала договір позики без фактичної передачі грошових коштів, у складеній нею розписці від 19.12.2018 р. вказано про отримання згідно договору позики 10 168 доларів США,що не узгоджується із змістом договору позики про отримання позики у національній валюті-284 704 гр.

Посилаючись на вищезазначене, просила суд, визнати недійсним з моменту укладення договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений 19.12.2018 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1055, стягнути на її користь з ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на укладення договору позики від 19.12.2018 року без фактичної передачі грошових коштів, що підтверджують зміст вказаного договору та написана позивачем власноруч і видана ОСОБА_2 розписка від 19.12.2018 р.

На переконання апелянта, зазначення у розписці номерів договорів позики та іпотеки, які були присвоєні після підписання таких договорів, свідчить про те, що записи в договорі позики про те, що на момент його підписання позивач отримала від ОСОБА_2 284 704,00 грн не відповідають дійсності.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1055 (а.с.94-97).

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору відповідач передав позивачці грошові кошти в сумі 284 704,00 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості 19 червня 2019 року (а.с.94).

На забезпечення виконання вказаного договору позики 19 грудня 2018 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (іпотекодавець) укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 1056 (а.с.27-32). Предметом іпотеки за пунктом 3 зазначеного договору є квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 договору позики сторони узгодили, що розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України гривні, в сумі 284 704,00 грн (а.с.95).

На підтвердження отримання позики позичальниця видала позикодавцеві власноручно написану розписку, у якій вказала, що отримала від ОСОБА_2 суму у розмірі 10 168,00 дол. США згідно з договором позики від 19 грудня 2018 року № 1055. Сума отримана у повному обсягу, претензій до позикодавця не має (а.с.76).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , позивачка після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.16).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 р. у цивільній справі № 332/4439/19 провадження 2/332/365/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 19.12.2018 р. було встановлено,що зобов`язання ОСОБА_2 як позикодавця за договором позики були виконані в повному обсязі, за положеннями пункту 1.3 договору позики факт одержання грошей позичальником підтверджується підписанням договору, а також розпискою.

Рішення набрало законної сили 10.03.2021 р. після прийняття постанови Запорізького апеляційного суду та постановою від 28 липня 2022 року(справа № 332/4439/19 провадження № 61-6774св21)Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду відмовив у задоволенні касаційної скарги позивачки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив із відсутності правових підстав, передбачених нормами статей 215,203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 посилалася на укладення оскаржуваного договору позики під примусом, перебуваючи у залежному від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фінансовому становищі. Разом з тим, позивач наполягала на неотриманні жодних грошей за договором позики від 19.12.2018 року.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Із наявної у матеріалах справи розписки слідує, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 суму у розмірі 10 168,00 дол. США згідно з договором позики від 19 грудня 2018 року № 1055. Сума отримана у повному обсягу, претензій до позикодавця не має.

Колегія суддів звертає увагу, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21) дійшов висновку, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми

За таких обставин, судова колегія вважає, що між сторонами в належній формі укладено договір позики. Вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом в нотаріально посвідченому договорі позики від 19.12.2018 року ОСОБА_1 засвідчила, що повною мірою усвідомлює значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає її внутрішній волі як учасника цього правочину; сума позики одержана позичальником при підписанні цього договору, про що він свідчить своїм підписом на тексті цього договору; факт одержання грошей підтверджується підписом позивальника на договорі та власноруч написаною розпискою.

Зазначене спростовує твердження апелянта про те, що грошові коти нею не отримувалися.

Стверджуючи про наявність факту тиску при укладенні договорів від 19.12.2018 року, апелянт разом з тим з дати їх укладення, не зверталася до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та притягнення винних осіб до відповідальності. Із урахуванням вказаного, колегія суддів вважає непереконливим зазначене твердження апелянта, оскільки належних та допустимих доказів укладення договору позики від 19.12.2018 року під впливом тиску матеріали справи не містять.

Встановивши в процесі судового розгляду справи, що позивачка не довела жодними належними і допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, на підтвердження заявлених нею вимог, а посилання в позові на незадовільний стан здоров`я її самої та членів її сім`ї, скрутне матеріальне становище, несправедливі умови позикодавця тощо, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору позики від 19.12.2018 року недійсним.

Разом з тим, на час розгляду даної справи обставини виконання в повному обсязі зобов`язання ОСОБА_2 як позикодавцем за договором позики від 19.12.2018 р. встановлені рішенням суду у цивільній справі № 332/4439/19, що набрало законної сили, мають преюдиційне значення в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти до висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи.

Отже, складаючи вказану розписку та укладаючи нотаріально посвідчений договір позики від 19.12.2018 року, позивач тим самим взяла на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок слідує з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. З огляду на викладене, безпідставними є доводи апелянта про те, що кошти за вищевказаним договором не були передані фактично.

Зважаючи на вказане, неспроможними є посилання апелянта на те, що зазначення у розписці номерів договорів позики та іпотеки, які були присвоєні після підписання таких договорів, свідчить про те, що записи в договорі позики про те, що на момент його підписання позивач отримала від ОСОБА_2 284 704,00 грн не відповідають дійсності.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков