Провадження № 2/161/1017/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Мельник М.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно.

Позовну заяву, мотивує тим, що у період з 2005 року по 16.01.2021 проживали разом з ОСОБА_6 однією сім`єю як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки.

Вказує, що у період їхнього з ОСОБА_6 спільного проживання, а саме 08.12.2006 року за спільні кошти придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6 .

Вважає, що дана квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 та їй належить частини спірної квартири, оскільки, вона придбана за їхні спільні кошти.

Однак, зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є його сини відповідачі по справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , згоди про поділ якої, їй не вдалося досягти з відповідачами.

На підставі наведеного, просить суд, встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , в період з червня 2005 року по 16.01.2021 року, визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати по справі.

У відзиві на позовну заяву, поясненнях, відповідачі позовні вимоги не визнали. Вказали, що доводи ОСОБА_3 щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 не відповідають дійсним обставинам, які мали місце в минулому, оскільки спільного проживання з їхнім батьком у фактичних шлюбних відносинах ніколи не було. Дана обставина не підтверджується належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо визнання права власності на частину спірної квартири, то позивач також не надала жодних доказів, що саме в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти дана квартира була придбана.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 січня 2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2022 року залишено без розгляду позовну заяву позивача.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2022 року клопотання представника відповідачів про відшкодування судових витрат на правову допомогу задоволено частково.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2022 року про залишення позову без розгляду скасовано, дану цивільну справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав у ньому зазначених, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та поясненнях, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 20 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, основними ознаками проживання однією сім`єю чоловіка та жінки є наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, зокрема, наявність спільних дітей, спільне проживання та наявність шлюбних стосунків, ведення спільного господарства та спільного сімейного бюджету, а також наявність цілої системи прав та обов`язків між чоловіком та жінкою, як членами сім`ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 до 05.05.2005 року (а.с. 11 том 1).

В шлюбі в них народилося двоє дітей відповідачі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 12 том 1).

Як стверджує позивач, з червня 2005 року вона разом із ОСОБА_6 , після його розлучення з ОСОБА_6 , почати проживати спільно в її квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , де разом господарювали, мали взаємні права та обов`язки та спільні плани на майбутнє.

Як вбачається з повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 25.10.2021 року №44365, в ході перевірки встановлено, що громадяни ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 01.06.2005 року по 31.05.2019 року дійсно проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а в період з 01.06.2019 року по 16.01.2021 року мешкали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 115 том 1).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 (подруга позивача) ОСОБА_9 (брат позивача), ОСОБА_10 (друг позивача), також підтвердили факт близьких стосунків позивача та ОСОБА_6 у період з 2005 по 2021 роки, їх спільне проживання та ведення ними спільного господарства.

Також, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 суду показали, що ОСОБА_3 познайомила їх з ОСОБА_6 в другій половині 2005 року, вони разом святкували та зустрічали Новий рік 2006. З тих пір, позивач та ОСОБА_6 разом проживали в квартирі ОСОБА_3 та мали намір придбати нову квартиру.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що після повернення його із заробітків з Португалії у 2016 році, допомагав сестрі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 робити ремонт в квартирі адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, показаннями зазначених свідків, на думку суду, належним чином підтверджується факт наявності близьких стосунків між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства за час проживання.

Факт наявності між позивачем та ОСОБА_6 усталених відносин, що притаманні подружжю, підтверджується також іншими доказами у справі, зокрема: довіреностями від 06.09.2018 року та 15.01.2020 року, надані ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 для представництва його інтересів при продажі належного йому нерухомого майна та вирішення, з правом узгодження, будь-яких питань, що стосуватимуться квартири АДРЕСА_2 ; договором про надання ритуальних послуг від 17.01.2021 року щодо поховання ОСОБА_6 ; свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 , правовстановлюючими документами на спірну квартиру, а також фотокартками, на яких зображенні події із життя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 9-10, 12, 14-20 том 1). Перебування саме у позивача оригіналів вказаних письмових доказів, на думку суду, свідчить про наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 довірливих стосунків, взаємних прав та обов`язків, які притаманні стосункам між чоловіком та дружиною.

Разом з тим, саме ОСОБА_3 займалася похованням ОСОБА_6 після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечили відповідачі, допитані в якості свідків, в судовому засіданні.

Суд частково не бере до уваги показання свідків, допитаних за клопотанням представника відповідачів, в частині спростування ними факту проживання позивача з ОСОБА_6 однією сім`єю з 2005 року, оскільки у їх показаннях прослідковується певна домовленість щодо спогадів про події, які мали місце в далекому минулому.

Зокрема, допитані в якості свідків, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суду пояснили, що після закінчення школи у 2003 році та 2005 році відповідно, переїхали на навчання до м. Київ, до м. Луцьк приїздили один-два рази на місяць, батько ОСОБА_6 завжди був в місці їхнього проживання та прописки за адресою: АДРЕСА_4 .

Відтак, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не могли бачити, у яких відносинах були батьки, оскільки, не проживали постійно з ними з 2005 року. Щодо розлучення батьків у 2005 році, то їм не було спочатку відомо, що батьки розлучилися, коли дізналися, то мова йшла про фіктивне розлучення для купівлі квартири по державній програмі отримання житла за програмою 70/30, а батько почав жити окремо від матері десь у 2012 році. До цього часу батьки жили разом, мали спільний бізнес. Також, ОСОБА_4 вказав, що про позивача він дізналися десь у 2017 році, а познайомився з нею у 2018 році.

Колишня дружина ОСОБА_6 ОСОБА_6 суду показала, що розлучилися з ОСОБА_6 у 2005 році задля купівлі квартири, оскільки ОСОБА_6 перебував на квартирному обліку, як військовослужбовець з 1991 року, та весь час до 2012 року проживали разом однією сім`єю, вели спільний бізнес (торгували на базарі) до моменту коли ОСОБА_6 почав їздити закордон на заробітки.

Однак, покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо фіктивності розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 для можливості ОСОБА_6 скористатися програмою для купівлі житла 70/30, як особи, яка перебуває на квартирному обліку, не відповідають дійсності та не беруться судом до уваги, оскільки, спростовуються іншими доказами у справі. Зокрема, з відповіді від 31.01.2023 року виконавчого комітету Луцької міської ради, встановлено, що ОСОБА_6 на квартирному обліку ніколи не перебував, а інформація про придбання останнім квартири АДРЕСА_2 за програмою «70 на 30» відсутня, а згідно згідно з п.п. 1.25 п. 1 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 05.06.2006 року №505-1 вартість квартири АДРЕСА_2 виплачена ОСОБА_6 повністю (а.с. 108-110 том 2).

Також, свідки зі сторони відповідача ОСОБА_11 (сусідка ОСОБА_12 по дачному масиву), ОСОБА_13 (сусідка по контейнерах на базарі, де торгували ОСОБА_12 ), ОСОБА_14 (товариш відповідача ОСОБА_4 ), ОСОБА_15 (сусідка АДРЕСА_5 ), ОСОБА_16 (брат ОСОБА_6 ), ОСОБА_17 (двоюрідна сестра ОСОБА_6 ), ОСОБА_18 (товариш сім`ї ОСОБА_12 ), кожен зокрема, суду показали, що не знали про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 у 2005 році, оскільки, вони до 2012 року проживали однією сім`єю, були в добрих відносинах, не сварилися, займалися підприємницькою діяльністю на базарі, обробляли городи на дачі до моменту коли ОСОБА_6 почав їздити за кордон на заробітки 2012 року. Щодо розірвання шлюбу у 2005 році жодному свідку не були відомі такі обставини.

Однак, суд критично оцінює покази зазначених свідків та не бере їх до уваги, оскільки, гарні відносини між колишнім подружжям, спільна підприємницька діяльність ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , допомога колишній дружині та дітям в різних сферах життя, не є безумовною підставою вважати, що після розірвання шлюбу у 2005 році, у них залишилися усталені зв`язки, права та обов`язки, що притаманні подружжю.

Крім того, ані позивач у письмових поясненнях, ані її представник в судовому засіданні не заперечили, що такі факти мали місце. А саме, що ОСОБА_6 фактично не проживаючи з колишньою дружиною, приділяв їй та дітям увагу та в будь-який спосіб допомагав їм, брав участь в утриманні спільного майна тощо.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка і жінки однією сім?єю без шлюбу мав місце з червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи відповідачів про те, що їхній батько та позивач ніколи не проживали спільно, суд вважає надуманими, оскільки вони спростовуються вищенаведеними висновками суду на основі досліджених судом доказів.

За таких обставин, позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року.

Із матеріалів справи вбачається, що в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 05.10.2006 року придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.12.2006 року (а.с. 17 том 1, 110 том 2).

Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с. 18).

Обґрунтовуючи вимоги позову щодо про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач та її представник посилалися на письмові докази та показання свідків.

Зокрема, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 суду показали, що позивач мала намір позичити кошти на купівлю квартири, зокрема, в розмірі 3000 доларів США. Однак, такі показання у даному випадку беззаперечно не підтверджують факт участі позивача коштами у купівлі нерухомого майна та не підтверджують обставин надання таких коштів у позику позивачу.

Також, суд не бере до уваги, долучені позивачем письмові пояснення свідків (а.с. 76-83 том 2) , в тому числі і свідка ОСОБА_19 , яка ніби-то позичила ОСОБА_3 та ОСОБА_6 кошти в розмірі 3000 дол. США на купівлю квартири, оскільки, такі пояснення написані свідками без попередження їх про кримінальну відповідальність, приведення їх до присяги свідка, що є порушенням вимог ст. 230 ЦПК України. Окрім того, факт отримання позивачем будь-яких коштів не підтверджуються відповідними розписками, а відтак зазначені докази не є належними та допустимими на підтвердження обставин у них зазначених.

В ході розгляду справи судом також не здобуто інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту грошових затрат позивача у придбанні житла, зокрема, не надано суду жодних письмових доказів, зокрема первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг тощо.

Факт купівлі позивачем сервізів, стереосистеми у 2005-2006 роках (а.с.111-113 том 2) у даному випадку не підтверджує її участь у купівлі спірної квартири.

Крім того, в матеріалах справи немає будь-яких доказів отримання позивачем доходів за період проживання з ОСОБА_6 , в тому числі заробітної плати, що могли б бути використані як джерело коштів для купівлі спірного майна.

Враховуючи наведенні обставини, суд вважає, що позивач у відповідності до вимог ст.77, 78, 81 ЦПК Українине довела належними та допустимими доказами факт власної участі у грошовій чи іншій формі у придбанні спірної квартири, а тому в задоволенні вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 слід відмовити за недоведеністю вимог.

Таким чином, позов ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, а саме слід встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з червня 2005 року по 16 січня 2021 року, в задоволенні вимоги про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 315, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16, 328, 355, 368, 372, 382, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 21, 57, 58, 60, 61, 62, 63, 66-68, 70, 74 Сімейного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_8 .

Повний текст рішення складено 30 березня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк