Справа № 276/239/23
Провадження по справі №2/276/126/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Збаражського А.М.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 06 січня 2023 року; поновити ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу з 06 січня 2023 року, зобов`язавши фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день прийняття судового рішення; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , працювала на посаді касира торгівельного залу. 06.01.2023 відповідач повідомила позивача, що вона звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та вручила їй наказ про звільнення з роботи від 06.01.2023 №10. При цьому, позивач відповідної заяви про звільнення не писала та не просила звільнити її за власним бажанням. Враховуючи порушення відповідачем трудових гарантій позивача, її права мають бути поновлені шляхом скасування наказу про звільнення, поновлення його на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 10.02.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому ФОП ОСОБА_2 зазначила, що 24.12.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення її за власним бажанням, написану власноручно. Позивач погодилась відпрацювати два тижні. 29.12.2022 в приміщенні магазину була скоєна крадіжка, зокрема було викрадено синю папку, в якій зберігались документи, в тому числі з виплати заробітної плати, накази про прийняття та звільнення працівників з роботи та відповідні заяви, про що також було повідомлено органи слідства. При проведенні слідчого експерименту підозрюваний підтвердив, що разом з товарно-матеріальними цінностями він викрав папку з документами, яку у подальшому викинув на смітник. Відтак, відповідач не може надати копію заяви ОСОБА_1 від 24.12.2022 про звільнення за власним бажанням. Крім того, зазначила, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-підприємців зберігаються безпосередньо у працівників. Трудова книжка після внесення запису про прийняття на роботу була повернута позивачу 21.02.2022 та не зберігалась у відповідача. 06.01.2023 ОСОБА_1 , знаючи, що її звільняють, взяла свою трудову книжку та надала відповідачу для внесення запису про звільнення. 07.01.2023 позивач на роботу не вийшла. Послідовність дій позивача свідчить про її намір звільнитись, при цьому в цей же день були зроблені всі необхідні розрахунки відповідачем. З цих підстав відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні, яке відбулось 25.04.2023, позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених в позові. Також позивач пояснила, що заяву на звільнення вона не писала, звільнити її із займаної посади не просила, трудова книжка зберігалася у відповідача в столі, який знаходився в магазині, в день звільнення остання дістала зі столу трудову книжку і внесла відповідний запис, а щодо синьої папки з документами зазначила, що такої папки взагалі не існувало в приміщенні магазину.

Відповідач та її представник в судовому засіданні, яке відбулось 25.04.2023, заперечили проти задоволення позовних вимог, виходячи з обґрунтувань, які наведені у відзиві на позов. Крім того, відповідач пояснила, що належним чином виплачувала заробітну плату позивачу. ОСОБА_1 повідомила, що звільняється, про що написала 24.12.2022 відповідну заяву, яка зберігалася в папці з документами в магазині. 29.12.2022 відбулось пограбування магазину, після чого проводилась ревізія, під час якої була присутня позивач. Остання вже тоді могла дізнатися про документи, які зникли, що стало передумовою для звернення з даним позовом.

В судове засідання на 17.07.2023 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, до суду від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 21.02.2022 №4 ОСОБА_1 прийнята на роботу касиром торгівельного залу (копія наказу а.сп.10).

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 від 06.01.2023 №10 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (копія наказу а.сп. 11).

Перебування в трудових відносинах позивача з ФОП ОСОБА_2 підтверджується також копією трудової книжки, оформленої на ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , де містяться записи про прийняття та звільнення позивача з роботи на підставі наказів ФОП ОСОБА_2 від 21.02.2022 №4 та 06.01.2023 №10, відповідно (а.сп.12-13).

Крім того, ОСОБА_1 в період з лютого 2022 року по січень 2023 року отримувала від ФОП ОСОБА_2 заробітну плату, про що свідчать відомості про нарахування заробітної плати та платіжні відомості (а.сп. 53-65).

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 , які сформовано 18.01.2023 засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, в період з лютого по вересень 2022 року ОСОБА_2 нараховувала заробітну плату позивачу, з якої сплачувались страхові внески (а.сп.14-16).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачені статтями 38 і 39 КЗпП України.

Відповідно до частин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадків, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18).

Також суд зазначає, що з урахуванням вимог трудового законодавства та правових висновків Верховного Суду у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

В ході судового розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами факт того, що ОСОБА_1 24.12.2022, або ж в інший день, зверталася до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення її за власним бажанням. Така заява в матеріалах справи відсутня. Більш того, позивач заперечує подання нею заяви про звільнення, а відповідач вищевказане не спростувала.

Суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що заява ОСОБА_1 про звільнення її за власним бажанням від 24.12.2022 знаходилась в синій папці, яка була викрадена в період часу з 21 год 00 хв.. 28.12.2022 по 06 год. 50 хв. 29.12.2022 разом з іншими товарно-матеріальними цінностями.

Так, надані відповідачем докази, а саме: копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000236 від 30.12.2022, зареєстрованого за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, письмові пояснення ОСОБА_3 від 14.02.2023, а також відеозапис проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_3 , жодним чином не підтверджують викрадення документів, пов`язаних з трудовою діяльністю, зокрема заяви ОСОБА_1 про звільнення її за власним бажанням від 24.12.2022.

Крім того, із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 вперше звернулася до поліції 29.12.2022. Про відсутність заяви позивача про звільнення відповідач могла дізнатися як відразу після крадіжки, так і в день видання наказу про звільнення ОСОБА_1 від 06.01.2023, оскільки такий наказ виноситься на підставі та відповідно до заяви працівника про звільнення. Разом з тим, щодо викрадення папки з документами ОСОБА_2 заявила в поліцію лише 26.01.2023, вже після звернення адвоката Юревича І.В. в інтересах ОСОБА_1 з адвокатським запитом про витребування документів, тобто, коли їй стало відомо, що ОСОБА_1 буде звертатися до суду з даним позовом (а.сп.21, 22, 66).

Також суд зазначає, що відповідачем не надано журналу реєстрації документів, який би міг підтвердити факт реєстрації заяви позивача про звільнення з роботи.

За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_2 всупереч вимог статті 38 КЗпП України видала наказ від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи ОСОБА_1 за власним бажанням, оскільки позивач із заявою про звільнення за власним бажанням до відповідача не зверталась. Відтак, вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу з 06 січня 2023 року, зобов`язавши фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про доходи, виданої ФОП ОСОБА_2 , а також платіжних відомостей за листопад та грудень 2022 року, заробітна плата ОСОБА_1 становила: за листопад 2022 року (21 відпрацьований день) 6700,00 грн , за грудень 2022 року (21 відпрацьований день) 6700,00 грн (а.сп. 47, 63, 64).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: заробітна плата за листопад-грудень 2022 року в сумі 13400 грн (6700,00 грн + 6700,00 грн) : 42 дні = 319,04 грн (середньоденна заробітна плата); 319,04 грн х 136 днів (кількість робочих днів з дня звільнення по день прийняття судового рішення) = 43389,44 гривень.

Відтак, суд вважає, що саме вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що:

«суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Враховуючи вищезазначене, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 43389,44 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2147 гривень 20 копійок.

Рішення суду в частині поновлення у виконанні трудових обов`язків за посадою та стягнення середнього заробітку в межах суми за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 4, 76 - 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.46 КЗпП України, Конституцією України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 06 січня 2023 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу з 06 січня 2023 року, зобов`язавши фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день прийняття судового рішення, у розмірі 43389 (сорок три тисячі триста вісімдесят дев`ять) гривень 44 (сорок чотири) копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2147 гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ; індивідуальний податковий номер - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 26.07.2023.

Суддя А.М. Збаражський