Провадження № 2/336/197/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Карабак Л.Г.,

за участю секретаря Нечаї О.В.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову вказав, що з відповідачем знаходиться в трудових відносинах та працює на посаді диспетчера маневрового залізничної станції Запоріжжя-1. Наказом № 109/ОС від 10.12.2021 року, його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форми 028-1/о), вважає цей наказ незаконним, а у зв`язку з його відстороненням підлягає стягненню на його користь заробітна плата за час незаконного відсторонення від виконання посадових обов`язків. Вказав, що такої підстави для відсторонення як відмова від проведення вакцинації від COVID-19 нормами КЗпП не передбачено. Крім того зазначив, що відповідно до посадової інструкції від 29.09.21 р. № ДС 84/28 диспетчера маневрового залізничної станції основними завданнями позивача під час виконання своїх трудових обов`язків є робота з документами, інформаційною базою, електронною поштою, системою оповіщення тощо. Також просить стягнути на його користь судовий збір та витрати на правничу допомогу.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав наказ законним, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 14.11.2022 року провадження у цій справі було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 130/3548/21 за позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 14.03.2022 року провадження у цій справі було поновлено.

Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин відсутності суду не зазначив, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд вважає, що позов є обґрунтованим, але підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця», на посаді диспетчера маневрового станції Запоріжжя-1, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 .

Наказом №109/ОС від 10.12.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати.

Підставою відсторонення став лист - ознайомлення № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

При відстороненні ОСОБА_1 відповідач керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 року № 2393 пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236.

Згідно наказу від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 допущений до роботи з 01.03.2022р.

Таким чином вбачається, що, починаючи з 10.12.2021 р. по 28.02.2022 р. включно, позивач по справі перебував у вимушеному прогулі.

Відповідно до п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно з приписами статті 5 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» громадяни, серед іншого, зобов`язані проходити обов`язкові медичні огляди та робити щеплення у передбачених законодавством випадках.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).

Відповідно до вказаного Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015р. № 83 Акціонерне товариство «Українська залізниця» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Згідно з вказаним наказом МОЗ № 2153 щеплення є обов`язковим для працівників АТ «Укрзалізниця» в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підлягають під дію ст. 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості ( доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що впливає саме зі змісту п.2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання, інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституцій України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (статті 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 130/3548/21 (провадження N 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку N 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 № 595. Отже, Перелік N 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку N 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком N 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення короновірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі N 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі N 331/5291/19 (провадження N 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі N 337/3087/17 (провадження N К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі N 630/554/19 (провадження N 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі, при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на строк до проведення щеплення та надання сертифікату про вакцинацію від COVID-19 або висновку про протипоказання до вакцинації, є незаконним та таким, що порушує її право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює в Акціонерному товаристві "Українська залізниця" диспетчером маневрового залізничної станції Запоріжжя-1.

Суд також враховує, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної чи надомної форми організації праці тощо. Суд не встановив і не знайшов жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, а відповідач не обґрунтував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи диспетчером маневрового залізничної станції Запоріжжя-1 створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Перевіряючи ці обставини суд встановив наступне.

Згідно з розділом 2 посадової інструкції диспетчера маневрового залізничної станції передбачені завдання та обов`язки диспетчера, серед яких є, зокрема:

- здійснення планування, організації і оперативного керівництва маневровою роботою з розформування-формування составів, подавання та прибирання місцевих вагонів, виконання регулювального завдання з відправлення порожніх вагонів відповідно до поточного плану роботи станції, графіку руху і плану формування поїздів;

- координація роботи маневрових локомотивів в усіх маневрових районах, сортувальних пристроїв (гірка малої потужності, витяжні колії №№ 151, 21Т, 27Т, 13Д); під`їзних колій, забезпечуючи ефективне використання технічних засобів, колійного розвитку станції і під`їзних колій, маневрових локомотивів;

- керування роботою станційного технологічного центру з оброблення поїзної інформації та перевізних документів. Встановлення черговості і порядку розформування составів, контролювання накопичення вагонів за призначенням плану формування поїздів. Визначення черговості підготовки перевізних документів на сформовані состави;

- контролювання і забезпечення виконання технічних норм знаходження вагонів на станції;

- аналіз виконання змінних завдань маневрової роботи.

З аналізу вказаних функціональних обов`язків слідує, що підтверджуються доводи позивача, що він працює переважно з електронною системою, документами, інформаційною базою, електронною поштою, гучномовцем. Тобто, суд вважає, що умови праці позивача, у яких він виконує трудові обов`язки, не збільшують вірогідність зараження COVID-19 самого позивача та інших працівників.

Зазначені обставини не були спростовані відповідачем.

За таких обставин, суд приходить до висновків, що відсторонення позивача від роботи було незаконним.

Оскільки позивач був поновлений на роботі з 01.03.2022 року, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення (вимушеного прогулу) позивача від роботи.

Як визначено частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що в період з 10 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року (день поновлення позивача на роботі) позивачу призупинено виплату заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2022 року у справі N 569/16206/21 (провадження N 61-5055св22) зазначено, що: "у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року в справі N 211/6466/19 (провадження N 61-16239св20) зроблено висновок, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/2548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова ВС від 01.04.2020р. у справі № 761/12073/18 (провадження N 61-13444св19.)

Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 10 грудня 2021 року № 109/ОС про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, то в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнення із відповідача невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи (вимушений прогул), розрахованої за кількістю робочих днів (годин) у періоді з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.

Таким чином, визнавши незаконним та скасувавши наказ про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , суд задовольняє вимоги про стягнення середнього заробітку з моменту відсторонення і до дати, що передує її допуску до роботи (28.02.2022 року).

Так, відповідно до розрахунків позивача, викладених у заяві про збільшення розміру позовних, дохід останнього за жовтень-листопад 2021 року склав 32 335,73 грн. (довідка № 902 від 13.12.21 про доходи). Згідно з графіками робіт кількість робочих годин позивача за жовтень-листопад 2021 року становить 338 год. (164 год. + 174 год.). Середньогодинна заробітна плата позивача складає 95,67 грн. (32 335,73 грн./338 год.). З моменту відсторонення (10.12.2021 року) позивача до моменту поновлення на роботі (28.02.2022 року) позивач повинен був відпрацювати 439 годин. Отже, суд погоджується із доводами позивача, що його середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, станом на 01.03.2022 року становить 41 999,13 грн. (439 робочих годин х 95,67 грн.).

Суд критично оцінює довідку-розрахунок відповідача про розмір середньої зарплати позивача, оскільки цей розрахунок неможливо перевірити без пояснень щодо вирахування вихідних даних, які не були надані залізницею. Як наслідок, цей доказ є неналежним.

Щодо розподілу судових витрат суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 3ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Участь адвоката Тивоненка Данила Руслановича, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги № 18/12 від 18.12.2021 року (далі - Договір), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № ЗП 001616 від 29.03.2018 року, ордером на надання правової допомоги, Додатками № 1 від 20.12.2021 року, № 2 від 08.02.2022 року до Договору, Актами № 1 від 22.12.2021 року та № 2 від 09.02.2022 року до Договору, згідно з якими сума витрат на правову допомогу становить 12 000 гривень 00 копійок.

Правомірність заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу також підтверджується й судовою практикою у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 648/1102/19 від 12.02.2020 року та у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20.

Дослідивши надані стороною позивача документи, суд дійшов висновку про те, що такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат на правничу професійну допомогу у сумі 12000,00 грн., судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 452,80 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 141, 263, 265,274-279 ЦПК України, ст.ст. 46, 235 КзПП України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ № 109/ОС від 10.12.2021 року, виданий Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, місто Київ, вул. ЄЖИ ҐЕДРОЙЦЯ, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (місцезнаходження ВП: 49038, м. Дніпро, пр-кт Дмитра Яворницького, 108; Ідентифікаційний код ВП: 01073828) про відсторонення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від роботи.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, місто Київ, вул. ЄЖИ ҐЕДРОЙЦЯ, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (місцезнаходження ВП: 49038, м. Дніпро, пр-кт Дмитра Яворницького, 108; Ідентифікаційний код ВП: 01073828) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) середню заробітну плату за час незаконного відсторонення (вимушеного прогулу) позивача від роботи з 10.12.2021 року по 28.02.2022 року включно у сумі 41 999 (сорок одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 13 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, місто Київ, вул. ЄЖИ ҐЕДРОЙЦЯ, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (місцезнаходження ВП: 49038, м. Дніпро, пр-кт Дмитра Яворницького, 108; Ідентифікаційний код ВП: 01073828) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 452,80 грн. та на професійну правничу допомогу у сумі 12000,00.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду 25.07.2023 року.

Суддя Л.Г.Карабак