ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4106/23 Справа № 242/1749/22 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мірути О.А.

суддів - Тимченко О.О., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимофєєвої В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, (суддя Черков В.Г.,), ухваленого в приміщенні суду Селидівського міського суду Донецької області, повний текст рішення складено 02 лютого 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Позов мотивовано тим, що з 22.11.2003 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду від 23.06.2020 р.

В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

-квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 22.55 кв.м, житлова 13 кв.м), що розташована у будинку АДРЕСА_3 .

- квартиру АДРЕСА_4 (загальна площа 42.1 кв.м, житлова 27.6 кв.м ) у будинку АДРЕСА_3 . Залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) квартиру АДРЕСА_5 .

Після неодноразового уточнення позовних вимог ОСОБА_4 просила поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Залишити у її власності квартиру АДРЕСА_5 .

Залишити у власності ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_6 .

Визнати будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254, грн.., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254, грн.., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути позивачу оригінали документів:договір купівлі-продажу від 01.03.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В. на квартиру АДРЕСА_8 , договір купівлі-продажу від 02.08.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В. на квартиру АДРЕСА_9 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вважає, що рішення підлягає скасуванню з направленням справи за встановленою підсудністю.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 мотивована тим, що справу розглянуто за відсутності сторін, чим порушено вимоги ст. 43 ЦПК України та позбавлено сторін можливості заявляти клопотання, ставити питання необхідні для всебічного та повного з`ясування обставин справи.

Відмовою в задоволенні позову було те, що матеріали справи не містять доказів належності спірного майна саме сторонам, проте 18.11.2023 року до суду було направлено позовну заяву з додатками, одними із яких були інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких наявна вся інформація стосовно нерухомого майна. Однак після ознайомлення з матеріалами справи було виявлено відсутність цих довідок.

Вважає, що суд за власної ініціативи міг зробити запити до нотаріусів, про надання копій нотаріальних договорів та провести судове засідання з викликом сторін, для з`ясування питання щодо наявності документів.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення (а.с. 202).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась про день та час слухання справи повідомлена належним чином.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Хлидчи В.С. в режимі відео конференції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу сторонами придбано: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 22.55 кв.м, житлова 13 кв.м), що розташована у будинку АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 (загальна площа 42.1 кв.м, житлова 27.6 кв.м ) у будинку АДРЕСА_3 .

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів належності спірного майна саме сторонам.

Колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, у період шлюбу сторонами придбано: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 22.55 кв.м, житлова 13 кв.м), що розташована у будинку АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 (загальна площа 42.1 кв.м, житлова 27.6 кв.м ) у будинку АДРЕСА_3 .

Таким чином, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просила визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Залишити у її власності квартиру АДРЕСА_5 .

Залишити у власності ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_6 .

Визнати будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254, грн.., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254, грн.., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

У відзиві ОСОБА_2 не погодився з запропонованим розділом та запропонував свій варіант розподілу, а саме: квартиру АДРЕСА_6 , залишити у спільні власності подружжя, право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_5 визнати за ОСОБА_1 .

Відповідно до попереднього звіту про оцінку майна, ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_8 станом на 16.01.2023 року становить 141 048,22 грн. (а.с.142-148)

Відповідно до попереднього звіту про оцінку майна, ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_9 станом на 16.01.2023 року становить 155 121,77 грн. (а.с.149-156)

Відповідно до попереднього звіту про оцінку майна, ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_10 станом на 16.01.2023 року становить 263 331,71 грн. (а.с.157-164)

Крім того, в період шлюбу, сторонами булоа придбана земельна ділянка площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Водночас будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва гаража, є майном, набутим сторонами під час шлюбу, тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно звіту про оцінку майна, ринкова вартість будівельних матеріалів, розташованих на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , становить 55 254, 24 грн.

Таким чином, виходячи з позовних вимог ОСОБА_1 її частка у спільному сумісному майні становить 269 169,99 грн., частка ОСОБА_2 становить 318 585, 95 грн.

Однак, враховуючи ту обставину, що позивач погоджується на зменшення вартості своєї частки, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, щодо розділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 22.55 кв.м, житлова 13 кв.м), що розташована у будинку АДРЕСА_3 .

Визнати право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6 та на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254, грн., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що відмови в задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_2 повернути позивачу оригінали документів:договір купівлі-продажу від 01.03.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В. на квартиру АДРЕСА_8 донецької області, договір купівлі-продажу від 02.08.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В. на квартиру АДРЕСА_9 , з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що дані договори знаходяться у відповідача.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволеню, а рішння суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подала позов про про поділ спільного майна, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.3 ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з позовом про розподіл майна необхідно подати підтвердження оплати судового збору. Розмір судового збору становить 1% від суми позову, тобто від вартості майна на яке претендує один з подружжя.

Загальна вартість майна на яку претендує позивачка ОСОБА_1 складає 296 169,99 грн.

Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь держави за розгляд справи судом першої інстанції підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2961,69 грн.

У зв`язку з чим, за розгляд справи судом апеляційної інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2648,50 грн. та на користь держави в розмірі 1794,03 грн. (2961,69 грн. х 150%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 лютого 2023 року в частині відмови у розподілі майна подружжя та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

Визнати за ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва гаражу, вартістю 55 254 грн.., 24 коп., розташованого на земельній ділянці площею 0,0032 га, кадастровий номер :03:009:0186 для будівництва індивідуальних гаражів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 2961,69 грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 2648,50 грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції 1794,03 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: