ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участі секретаря Гапонюк І.В.,

за участю скаржника ОСОБА_1 ,

за участю представника скаржника ОСОБА_2 ,

за участю державного виконавця Вінницька-Бевз В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) про визнання неправомірним повідомлення державного виконавця від 27.02.2023 про повернення виконавчого документа без виконання та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернулася до суду через представника ОСОБА_2 , із скаргою про визнання неправомірним повідомлення державного виконавця від 27.02.2023 про повернення виконавчого документа без виконання та зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2001 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 2200 дол.США та видано виконавчий лист. 18.08.2020 року державним виконавцем Тхоржевською О.В. в межах ВП 60760991 було винесено постанову про повернення виконавчого документа № 2-685/2000 на підставі п.2 частини першої статті 35 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). 09.02.2023 року заявником до Фастівського відділу ДВС було надіслано заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, до якої було додано оригінал останнього. 27.02.2023 державний виконавець винесла повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання. Як зазначає скаржник, на депозитний рахунок надійшли кошти у сумі 66144,60 грн, які були перераховані витрати виконавчого провадження в сумі 369,00 грн, виконавчий збір в сумі 5979,60 грн та борг в сумі 59796,00 грн перерахований на картковий рахунок стягувача. Вважають дії державного виконавця Вінницька-Бевз В.М. щодо повернення виконавчого листа, винесення постанови про закриття виконавчого провадження неправомірними, та такими що суперечать вимогам закону та порушують права заявника. Просять визнати повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу заявнику без прийняття до виконання від 27.02.2023 неправомірним і зобов`язати державного виконавця усунути порушення шляхом прийняття дубліката виконавчого документа до виконання та стягнути з Фастівського відділу ДВС судові витрати.

29.03.2023 від представника ДВС Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на скаргу де зазначено, що з вимогами скарги не погоджуються так, як 07.02.2023 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичне виконання). Постанова про закінчення виконавчого провадження не оскаржувалася. Відповідно до ч.1 ст. 40 вказаного Закону виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знов.

В судовому засіданні скаржник та його представник вимоги скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Державний виконавець Вінницька-Бевз В.М., проти вимог скарги заперечувала та зазначила, що в її провадження надійшла заява ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, однак після встановлення за даними системи АСВП 07.02.2023 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (фактичне виконання). Згідно Закону виконавче провадження яке закінчено не може бути розпочато знов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 55 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею першою Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарги судом встановлено, що на виконанні у Фастівському міськрайонному відділі ДВС служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 60760991 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-685/2000, який був виданий 13.05.2009 року Фастівським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2200 доларів США.

Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувану від 18.08.2020 року виконавчий лист №2-685/2000 повернуто стягувану відповідно до п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» відсутність у боржника майна.

Разом з тим, згідно Розпорядження № 60760991, грошові кошти у сумі 66144,6 грн надійшли 06.02.2023 від боржника на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №2-685/2000, виданого 13.05.2009 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 в зв`язку з чим, керуючись ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем було перераховано кошти на користь ОСОБА_1 у розмірі 59796 грн та прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.02.2023 року про закінчення ВП п.9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).

24.02.2023 до відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від стягувача ОСОБА_1 , надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з оригіналом виконавчого листа.

27.02.2023 року державним виконавцем відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Вінницькою-Бевз В.М. заявнику направлено Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону України Про виконавче провадження).

Приписами частини першої статті 5 Закону України Про виконавче провадження визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, предметом оскарження у даній справі є рішення державного виконавця, а саме ПОВІДОМЛЕННЯ про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З наданих письмових матеріалів встановлено, що 07.02.2023 року державним виконавцем відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Тхоржевською О.В. було винесено постанову про закінчення ВП 60760991 згідно п.9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним повним виконанням рішення. Вказана постанова ніким зі сторін не була оскаржена.

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знов, крім випадків передбачених цим Законом.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов переконання, що державний виконавець Вінницька-Бевз В.М. Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при прийняті повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, діяла в межах передбачених Законом України Про виконавче провадження, а отже за вказаних обставин суд дійшов висновку про залишення скарги без задоволення.

Керуючись ст. 447 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволені скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) про визнання неправомірним повідомлення державного виконавця від 27.02.2023 про повернення виконавчого документа без виконання та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту хвали.

Повний текст ухвали складено 03.04.2023 року.

Головуючий суддя Г.В. Соловей