Постанова

Іменем України

24 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 462/1024/21

провадження № 61-5172св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та припинення права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу вони придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 . Також, позивач зазначала, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей, а тому вважала, що є підстави для відступу від принципу рівності часток при поділі майна подружжя та визнання за нею права власності на 3/4 частини вказаної квартири. Крім того, позивач вказувала на те, що частина у спірній квартирі у розмірі 1/4 є незначною, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою і спільне проживання з ним є неможливим, тому є необхідним припинити право власності відповідача на цю частину квартири та визнати за нею право власності на таку.

З огляду на викладене, і з врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати за нею право власності на 3/4 частини цієї квартири; припинити право власності відповідача на 1/4 частини зазначеної квартири та визнати право власності на цю частину за позивачем.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на 2/3 частини квартири, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач має заборгованість за аліментами у розмірі 51 195,55 грн, що є достатньою підставою для відступу від рівності часток у майні подружжя.

Водночас відмовляючи у задоволенні позовних вимог про припинення права власності відповідача на 1/4 частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000, 00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове судове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки вимоги позову ОСОБА_1 задоволено частково, а відповідачем ОСОБА_2 документально підтверджено, понесені ним у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу, то з позивача на користь відповідача частково підлягають стягненню такі витрати.

Не погоджуючись із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подала до суду апеляційну скаргу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2021 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спірної квартири. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини квартири та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив зі того, що сам по собі факт проживання малолітніх дітей сторін із позивачем та несплата відповідачем аліментів на їх утримання не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживають діти.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості у порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та Закону України «Про виконавче провадження» звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів з колишнього чоловіка

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки достатніх підстав для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя немає, тому спірне майно сторін підлягає поділу в рівних долях.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У червні 2022 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження вказаного судового рішення позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених, у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 щодо можливості збільшення частки іншого з подружжя у спільному майні з урахуванням неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї; пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - суд апеляційної інстанції не дослідив докази на підтвердження чинення відповідачем домашнього насильства та нові докази, долучені до відзиву до апеляційної скарги.

Крім того у касаційній скарзі позивач вказує на те, що апеляційний суд:

- помилково скасував рішення суду першої інстанції;

- не звернув увагу на те, що відповідач ухилявся від виконання обов`язку щодо сплати аліментів, покладений на нього судовим наказом, виданим 04 листопада 2020 року Залізничним районним судом м. Львова, що призвело до утворення заборгованості;

- вказав у оскаржуваному судовому рішенні, що відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходив, хоча такий відзив був поданий представником заявника до суду 16 березня 2022 року.

У березні та квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Усику Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 та пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 462/1024/21 із Залізничного районного суду м. Львова; надано відповідачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2022 року матеріали справи № 462/1024/21 надійшли до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року разом із матеріалами справи № 462/1024/21 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2020 року у справі № 462/1825/20 розірвано.

За час шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2012 року у справі № 1309/5268/12 за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року у справі № 1309/5268/12 уточнено площу вказаної вище квартири, зазначено, що така становить 76,2 кв. м.

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 грудня 2020 року № 238018117.

Судовим наказом Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2020 року у справі № 462/6380/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 15 жовтня 2020 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, складеного 05 травня 2021 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові, розмір заборгованості ОСОБА_2 за аліментами складав 51 195,55 грн.

Пред`являючи вимогу про збільшення її частини у спільному сумісному майні подружжя, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач належним чином не сплачує аліменти.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини квартири та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що сам по собі факт проживання малолітніх дітей сторін із позивачем та несплата відповідачем аліментів на їх утримання не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживають діти.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості у порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів з колишнього чоловіка

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки достатніх підстав для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя немає, тому спірне майно сторін підлягає поділу в рівних долях.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосовав норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 є безпідставними з огляду на таке.

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що факт усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхніх неповнолітніх дітей, які страждають на важкі хронічні захворювання, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї; виконання позивачем одноособово цього обов`язку, як матір`ю, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем, свідчить про на наявність правових підстав для застосування положень частин другої та третьої статті 70 СК України, у редакції, чинній з 08 липня 2017 року, та задоволення позову у повному обсязі про відступлення від засад рівності часток при його поділі.

Натомість, у справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що позивач пред`являючи вимогу про збільшення її частини у спільному сумісному майні подружжя, посилалася лише на те, що відповідач належним чином не сплачував аліменти на утримання дітей і станом на 05 травня 2021 року мав заборгованість з їх сплати у сумі 51 195, 55 грн. Крім того, апеляційний суд встановив, на момент перегляду справи в апеляційному порядку заборгованість відповідача зі сплати аліментів відсутня, що підтверджено і представниками сторін у справі.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів (обставини, на які посилається сторона позивача) і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Отже, у наведеній заявником як приклад постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, а тому доводи заявника про неврахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази на підтвердження чинення відповідачем домашнього насильства та нові докази долученні до відзиву до апеляційної скарги, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до матеріалів справи, 16 березня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , до якого долучив нові докази, а саме: копію обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000197 від 17 лютого 2021 року, компакт диск з відеозаписами, копію роздруківки СМС-переписки між відповідачем та донькою ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 6-53).

У вказаному відзиві чи іншому документі, поданому до апеляційного суду, представник ОСОБА_1 не обґрунтував причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, оскільки нові докази у справі подані представником ОСОБА_1 з порушенням вимог, визначених частиною третьою статті 367 ЦПК України, то у апеляційного суду не виникло обов`язку їх дослідження та врахування у процесі перегляду справи в апеляційному порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вказав у оскаржуваному судовому рішенні, що відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходив, хоча такий відзив був поданий представником заявника до суду 16 березня 2022 року, Верховний Суд також відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення апеляційного суду з одних лише формальних міркувань.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Отже, посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 та пункт першого частини третьої статті 411 ЦПК України, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак