Номер провадження: 22-ц/813/3758/23
Справа № 495/4719/21
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Ігнатенко П. Я.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач):Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря: Кузьміч Г.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 25.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-507/028/2008, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 115900 доларів США на купівлю нерухомого майна. В зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитом у розмірі 5 092081 грн. 50 коп. та витрати за сплату судового збору у розмірі 3441,00 грн.

31.10.2019 року відповідно до договору факторингу, право грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором, договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_1 та договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

В зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачами, позивач просив стягнути на свою користь 306361,91 грн. 3% річних згідно вимог ч.2 ст. 625 ЦК України за користування грошовими коштами за період з 01.06.2019 року по 02.06.2021 року.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року позов задоволено.

Вирішено: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № МL-507/028/2008 від 25.04.2008 року, в сумі 306 361,91 грн., що складається із суми 3% річних за користування грошовими коштами за період з 01.06.2019 року по 02.06.2021 року. Також вирішено стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в сумі 4595,43 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність доказів обґрунтованості позову, а також відсутності підстав для застосування строку позовної давності, не розглянув та не ухвалив процесуальне рішення щодо заявленого клопотання представника відповідачів від 25.05.2022 року про визнання доказів недійсними.

Скаржник зазначає, що право вимоги за кредитним договором від 25.04.2008 року перейшло до позивача, який з усіма документами отримав виконавчий лист, строк пред`явлення якого для виконання встановлений до 13.12.2014 року. Позивач звертався із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2020 року у справі № 495/6127/13-ц у задоволенні заяви відмовлено.

Після цього ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулось до суду із даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, заявивши вимоги на підставі ст.. 625 ЦК України, хоча рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2013 року у справі №495/6127/13-ц вже стягнута заборгованість в сумі 5092081,80 грн., яка включає також суму пені. Нове стягнення штрафних санкцій приведе до подвійних штрафних санкцій, що не передбачено законодавством.

Скаржник зазначає, що посилання суду першої інстанції на обов`язок сплатити інфляційні витрати безпідставні, оскільки таких позовних вимог не заявлено, окрім того, такі витрати в даному випадку не підлягають стягненню, оскільки кредит виданий у доларах США.

Також скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що в позовній заяві зазначені інші додатки, аніж надані суду, в зв`язку з цим заявлено клопотання про визнання доказів недійними, однак суд першої інстанції не розглянув це клопотання та не прийняв процесуального рішення, не надавши відповідної оцінки цим доказам.

Наданий позивачем договір факторингу від 31.10.2019 року не може братися до уваги, оскільки акт прийому-передачі документації боржників не має дати складання, не заповнені графи щодо номеру договору факторингу та дати його складання; акт прийому-передачі реєстру боржників не має дати складання та зазначений 2018 рік; повідомлення про уступку прав вимоги взагалі не заповнено; немає дати направлення сторонам, тощо.

Окрім того, скаржник зазначає, що позивач є правонаступником сторони, яку він замінив, отже строк позовної давності, який пропустив банк пропущений позивачем, який не просить його поновити.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

В ході апеляційного розгляду сторони повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Адвокат Братінов І.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Пояснив, що позов не підтверджений належними і допустимим доказами, стягнення заявлених сум буде подвійним стягненням. Окрім того, позивачу було відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа за основним зобов`язанням. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник ТОВ ФК Довіра та Гарантія в судове засідання не з`явився, неодноразово подано заяви про відкладення розгляду справи. В судове засідання, призначене на 18.01.2023 року також представник не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка до суду апеляційної інстанції належним чином повідомленого учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Після розгляду справи та оголошення вступної і резолютивної частини постанови на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від представника ТОВ ФК Довіра та Гарантія про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в іншому процесі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Згідно висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;

Також при розгляді даного спору має бути врахований висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, відповідно до якої якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Вимоги заявлені позивачем по ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням ухваленого судового рішення про стягнення боргу має бути вирішено.

Враховуючи, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

До позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, встановлена позовна давність тривалістю у три роки. Оскільки правопорушення є триваючим, то до стягнення підлягають нарахування 3% річних в межах такого строку, що передував часу звернення позивача із позовом до суду.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 25.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-507/028/2008, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 115900 доларів США на купівлю нерухомого майна. В зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитом у розмірі 5 092081 грн. 50 коп. та витрати за сплату судового збору у розмірі 3441,00 грн.

31.10.2019 року відповідно до договору факторингу, право грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором, договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_1 та договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

В зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачами, позивач просив стягнути на свою користь 306361,91 грн. 3% річних згідно вимог ч.2 ст. 625 ЦК України за користування грошовими коштами за період з 01.06.2019 року по 02.06.2021 року.

Позивач обґрунтовує свої вимоги не виконанням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідачами не надано доказів на підтвердження виконання ними грошових зобов`язань.

За таких обставин, оскільки судом не встановлено, а відповідачами не доведено припинення зобов`язань, які ними не виконані, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що до спірних правовідносин належить застосовувати норму ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнув 3 % річних за користування коштами, як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання, як міру відповідальності за це порушення.

Оскільки правопорушення є триваючим, то в межах заявлених вимог за період з 01.06.2019 року по 02.06.2021 року, що передували часу звернення позивача із цим позовом до суду підлягає до стягнення: 306361,91 грн., що підтверджується розрахунком позивача, який відповідачем не спростований. Тому доводи про відмову у задоволенні позову за пропуском позовної давності, - помилкові.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі висновки суду не спростовують.

Посилання на те, що відмова у поновленні строку пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з відповідачів основого боргу, визначеного рішенням суду від 02.12.2013 року у справі № 495/6127/13-ц в сумі 5092081,50 грн., на підставі якого заявлено позов в даній справі 405/4719/21 про стягнення сум згідно вимог ч.2 ст. 625 ЦК України,- судовою колегією до уваги не приймаються. Так, згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається та відповідачами не доведено, що їх зобов`язання перед стягувачем припинились. Відсутність можливості примусового виконання грошового зобов`язання саме по собі не вказує на його припинення.

Доводи про те, що стягнення нарахувань за ч.2 ст. 625 ЦК України будуть подвійним стягненням штрафних санкцій після вже стягнутих на користь стягувача відсотків і пені за рішенням суду від 02.12.2013 року (справа №495/6127/13),- не заслуговують на увагу та позбавлені правового обґрунтування, оскільки за вказаним вище рішенням суду з відповідачів були стягнуті суми в межах обумовлених сторонами умов кредитного договору, а нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями за договором і не були предметом спору при ухваленні рішення суду від 02.12.2013 року. Заявлені вимоги в даній справі виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Посилання скаржника на недійсність доказів, а саме копій кредитного договору від 24.04.2008 року та договору іпотеки від 25.08.2008 року, укладених з ОСОБА_1 , договору поруки від 24.04.2008 року, укладеного з ОСОБА_2 , фактично доданих до позову, однак не вказаних у додатках до позовної заяви,- безпідставні, оскільки відповідачами не оспорюється укладення вказаних договорів, дійсність яких встановлена чинним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2013 року (справа №495/6127/13).

Доводи про невідповідність вимогам закону доданих до позову додатків до договору факторингу від 31.10.2019 року №1-19/19 про перехід права вимоги до позивача, судовою колегією до уваги не приймаються, як такі, що не відповідають фактичним обставинам. З матеріалів справи вбачається, що до вказаного договору додано належним чином оформлені акт приймання-передачі Реєстру боржників від 05.11.2019 року, Реєстр боржників, перелік договорів відступлення прав вимоги, які містять відомості про договори кредиту та поруки, укладених банком з відповідачами 24.04.2008 р. та 25.04.2008 р. , тощо (а.с.23-26).

Посилання скаржника на безпідставне стягнення з відповідачів інфляційних витрат також не відповідають фактичним обставинам, оскільки такі вимоги не заявлені та судом першої інстанції не задовольнялись. Оскарженим рішенням суду стягнуто на користь позивача тільки 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦКУкраїни за користування грошовими коштами за період з 01.06.2019 року по 02.06.2021 року (а.с.184, 191).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний і процесуальний закон та ухвалено законне, обґрунтоване рішення, підстав для зміни або скасування якого не вбачається. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23.01.2023 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова