ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6245/23 Справа № 213/4762/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/4762/19 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Князєва Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулось до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в обґрунтування якого вказало, що надає послуги з постачання теплової енергії.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає позивач за вказаною адресою.

Відповідач вчасно оплату за надані послуги не здійснювала, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 57556,61 грн. Зазначену суму, та нараховані відповідно до ст.625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 10085,01 грн. та 3% річних у розмірі 3353,18 грн. просив стягнути з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 57556,61 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 10085,01 грн., 3 % річних у розмірі 3353,18 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що жодної кореспонденції з суду, у тому числі копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження не отримувала. Зазначає, що надані позивачем докази не є належними, оскільки розрахунки не містять підпису керівника та печатки підприємства. Довіреність на ім`я ОСОБА_2 , також підписана в.о. генерального директора Тарасенко М.М., однак відсутні дані щодо його повноважень. Крім того, позовна заява містить дві майнові вимоги, однак судовий збір було сплачено за одну майнову вимогу. Крім того відсутні такі належні докази, як договір на постачання теплової енергії, відомості на кого відкрито рахунок, акти постачання теплової енергії помісячно. Крім того, просила застосувати позовну давність.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначив, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, оскільки зареєстрована за адресою, за якою дані послуги надавались. Споживач також не звільняється від оплати комунальних послуг, отриманих до укладення відповідного договору. Наявна в матеріалах справи довідка з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про належне повідомлення позивача про розгляд справи. Крім того, відповідач здійснювала оплати у 2014 році, чим переривала позовну давність. Оскаржуване рішення суду фактично виконано у повному обсязі.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 30.10.1984 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, копією паспорту відповідача та довідкою позивача, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано особовий рахунок № НОМЕР_1 .

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач вчасно оплату за надані послуги не здійснювала (остання оплата у листопаді 2015 року на суму 112,81 грн.), внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 57285,33 грн. Крім того, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 10085,01 грн. та 3% річних у розмірі 3353,18 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач свої обов`язки з надання житлово-комунальних послуг виконував, доводи позивача щодо невиконання відповідачами зобов`язань з оплати за отримані послуги, а також розміру заборгованості нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та розглянувши доводи апеляційної скарги виходить з наступного.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК Української РСР наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Вбачається, що у даній справі відповідач не заперечує той факт, що проживає за спірною адресою. Таким чином, вона користується послугами з теплопостачання, які надає позивач.

Доказів на спростування розміру заборгованості відповідач не надав, документів, які підтверджують сплату боргу, матеріали справи не містять. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», апеляційний суд приймає наданий позивачем розрахунок.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що розрахунки та позов підписані неповноважними особами, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема довіреністю на право представництва на ім`я ОСОБА_2 , що підписала апеляційну скаргу та надані розрахунки. Вбачається, що довіреність підписана в.о. генерального директора Тарасенко М.М., містить печатку підприємства та завірена належним чином. Доказів того, що позовну заяву та розрахунки підписано особами, які не мали права їх підписувати, не надано.

Водночас вбачається, що відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності щодо частини вимог.

Однак апеляційний суд не може прийняти дану заяву у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 256 ЦК України,позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц зроблено висновок, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 19.12.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, розгляд справи було проведено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Зазначену ухвалу разом з копією позовної заяви було направлено відповідачу за адресою АДРЕСА_1 . У подальшому даний конверт повернувся до суду першої інстанції з відміткою від 18.01.2020 року «адресат відсутній».

Рішення суду було ухвалене 17 лютого 2020 року в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи. При цьому підтверджує, що проживала та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що також підтверджується відповідною довідкою та паспортом відповідача.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02).

Згідно п.4,5 ч.6 ст.272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду чи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що в силу ст.272 ЦПК України відповідачка є такою, що належним чином повідомлена про розгляд даної справи.

Вказане відповідає зазначеному у постановах КЦС ВС від 18 січня 2023 року у справі №947/15524/20 (провадження №61-20943св21, 18 січня 2023 року у справі №537/909/17 (провадження № 61-9131св22), 12 січня 2023 року у справі №591/3717/21 (провадження № 61-734св22), від 19 грудня 2022 року у справі №203/3899/21 (провадження №61-7857св22), 14 грудня 2022 року у справі №203/99/20 (провадження № 61-5145св21).

За таких обставин у апеляційного суду немає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності.

Щодо тверджень відповідача про те, що листів у спірний період не було, то суд виходить з презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків, яку відповідачем не спростовано, доказів протилежного не надано (постанови Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №752/24739/19, від 14 грудня 2022 року у справі №758/168/18, від 06 жовтня 2022 року у справі №824/44/22, від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16).

Таким чином, з урахуванням зазначеного, апеляційний суд доходить висновку, що у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , слід відмовити, а рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року необхідно залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: