УХВАЛА

25 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/9006/19

провадження № 22-ц/4809/726/23

Суддя Кропивницького апеляційного суду Дьомич Л.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки нерухомого майна в натурі, визнання права власності на нерухоме майно та припинення права спільної часткової власності,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Виділено в натурі 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить позивачу, а саме: а) житловий будинок літ. «А» з прибудовою «а» у складі приміщень: коридор 1-1 (8,6 кв.м.), комора 1-2 (2,1 кв.м.), коридор 1-4 (2,9 кв.м.), санвузол (2,6 кв.м.), житлова кімната (8,4 кв.м.), житлова кімната 1-7 (9,2 кв.м.), загальною площею 33,8 кв.м.; б) з господарських будівель та споруд: літ. «В» - сарай, літ. «В1» - погріб, 1/2 літ. «Г» - яма вигрібна, 1/2 літ. «І»- вимощення, 1/2 літ. «N» - огорожа, 1/2 літ. «N3» - огорожа, 1/2 літ. «N6» - хвіртка, 1/2 літ. «N6» - ворота. Реальна частка ОСОБА_2 становить 45/100 частин, що на 5/100 частин менше ідеально належної. Графічно варіант поділу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 відображений у додатку № 2 у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 116/20 від 07 грудня 2020 року, проведеної ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз». Межі, що відокремлюють частки у вказаному нерухомому майні, детально описані в дослідній частині висновку судової будівельно-технічної експертизи № 116/20 від 07 грудня 2020 року, проведеної ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз». Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок як на окремий об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 33,8 кв.м., а саме: а) житловий будинок літ. «А» з прибудовою «а» у складі приміщень: коридор 1-1 (8,6 кв.м.), комора 1-2 (2,1 кв.м.), коридор 1-4 (2,9 кв.м.), санвузол (2,6 кв.м.), житлова кімната (8,4 кв.м.), житлова кімната 1-7 (9,2 кв.м.); б) з господарських будівель та споруд: літ. «В» - сарай, літ. «В1» - погріб, 1/2 літ. «Г» - яма вигрібна, 1/2 літ. «І»- вимощення, 1/2 літ. «N» - огорожа, 1/2 літ. «N3» - огорожа, 1/2 літ. «N6» - хвіртка, 1/2 літ. «N6» - ворота. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 18197,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Подана у справі апеляційна скарга підлягає залишенню без руху за наступного.

У апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2022 року. В обґрунтування заявленого клопотання зазначається, що копія оскаржуваного рішення суду направлялась на адресу відповідача 09 січня 2023 року, однак, вручена йому не була і повернулась до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання. З матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2023 року копія рішення суду також була направлена на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте відповідачу невідома така адреса електронної пошти та невідома особа, якій вона може належати. У матеріалах справи відсутня інформація про електронну адресу відповідача та його представника у суді першої інстанції - адвоката Гостіщевої В.В. Також зазначає, що відповідач не був присутній у судовому засіданні 30 травня 2022 року, оскільки був переконаний, що у ньому братиме участь його представник. Проте, адвокат Гостіщева В.В. не повідомляла йому інформації щодо цього засідання суду та про його результат, а тому ОСОБА_1 не був обізнаний про прийняття судом першої інстанції 30 травня 2022 року рішення у даній справі. У подальшому, відповідач просив свого представника надати йому інформацію про стан розгляду справи, проте будь-яких відомостей не отримував та вирішив звернутися для отримання правової допомоги до іншого адвоката. 16 березня 2023 року представник відповідача, який підписав апеляційну скаргу, ознайомився з матеріалами даної справи та з`ясував, що 30 травня 2022 року Ленінським районним судом м. Кіровограда було ухвалене рішення у даній справі. Зважаючи на те, що відповідач не отримував копії рішення у даній справі, а його представник ознайомився з його змістом лише 16 березня 2023 року, вважає, що має право на поновлення строку на апеляційне оскарження на підставі ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Виходячи з наведених вимог процесуального закону, апеляційна скарга на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2022 року мала бути подана у строк до 29 червня 2022 року включно. Скаржником апеляційна скарга подана до апеляційного суду 17 квітня 2023 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, дотримання строків оскарження судового рішення є однією з гарантій додержання в суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся зі скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними (ухвали від 18 вересня 2020 року у справі № 11-119сап20, від 22 лютого 2021 року у справі № 9901/42/20).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України»).

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Так, відповідно до ч.1 ст.127 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Отже, пропущений строк на апеляційного оскарження може бути поновлений судом, якщо за результатами оцінки та перевірки наведених скаржником підстав пропуску такого строку, суд дійде висновку про їх поважність.

Процесуальним законом запроваджено оціночні параметри визначення обґрунтованості причин пропуску процесуального строку. При цьому, не існує іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з підготовкою звернення до суду тощо.

Зважаючи на викладене, надаючи оцінку наведеним скаржником доводам, апеляційний суд, перш за все, звертає увагу на те, що скаржнику було достеменно відомо про пред`явлення позивачем до нього позову у даній справі, про відкриття Ленінським районним судом м. Кіровограда провадження у справі за пред`явленим позовом та здійснення цим судом подальшого її розгляду.

За ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Однак, зазначене жодним чином не обмежує особу у реалізації своїх процесуальних прав особисто.

За змістом ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 44 ЦПК України на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Однак, скаржник у поданій до суду апеляційної інстанції заяві не навів жодного доводу щодо того, які активні дії вчинялися ним особисто задля вчасної, сумлінної і в належний спосіб реалізації ним свого права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Таким чином, процесуальна поведінка скаржника не демонструє повноти використання останнім своїх процесуальних прав.

Водночас, наведене не перешкоджає скаржнику у відповідній заяві вказати інші обставини, які свідчать про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, є реальними, непереборними та об`єктивно нездоланними, а також надати відповідні докази на підтвердження своїх доводів. Варто зауважити, що посилаючись на неналежне виконання попереднім представником своїх обов`язків щодо надання відповідачу правової допомоги у даній справі, скаржником не додано до апеляційної скарги жодного доказу на підтвердження викладеного (докази розірвання відповідачем договору про надання правової допомоги, звернення зі скаргою до кваліфікаційної комісії адвокатів регіону тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст. 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Вимоги до форму і змісту апеляційної скарги визначені у ст. 356 ЦПК України.

Пунктом 3 ч. 4 ст. 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) унормовано, що судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19 зазначено, що будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (п. 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17).

Відповідно до п.п. 2, 9, 10 ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом необхідно розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19.

Зі змісту позовних вимог у даній справі вбачається, що ОСОБА_2 просила виділити в натурі належну їй 1/2 частину нерухомого майна, визнати право особистої приватної власності на це майно, припинити право спільної часткової власності на спірне майно.

Отже, судовий збір з вимог виділити в натурі 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнати право особистої приватної власності на це майно визначається з урахуванням вартості спірного майна, яка за висновком проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи становить 363 947,00 грн (а.с. 98-105).

Позовна вимога припинити право спільної часткової власності на спірне майно є вимогою немайнового характеру.

Аналогічну позицію щодо розрахунку суми судового збору у даній категорії спорів викладено у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 495/1706/16-ц.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону).

Виходячи з наведених законодавчих вимог та враховуючи розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений станом на 01 січня 2019 року, за подання позову у даній справі позивач мала сплатити судовий збір у сумі 4407,87 грн: 363947,00 грн х 1% + 768,40 грн = 4407,87 грн.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 4 Закону передбачено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставку судового збору встановлено у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у даній справі скаржник мав сплатити судовий збір у сумі 6 611,81 грн: 4407,87 грн х 150% = 6611,81 грн.

Однак, як встановлено апеляційним судом, скаржником до апеляційної скарги додано платіжну інструкцію, що засвідчує сплату судового збору у сумі 1152,60 грн, що на 5 459,21 грн менше від суми судового збору, яка підлягає сплаті відповідно до Закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 357 ЦПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 356 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 185 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху.

Керуючись ст.ст. 185, 356, 357 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2022 року, - залишити без руху.

Запропонувати скаржнику у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали надати до апеляційного суду:

- обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а також докази на підтвердження відповідних своїх доводів.

У разі невиконання вимог у встановлений строк або у випадку, коли вказані у заяві підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані судом неповажними, скаржнику буде відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Запропонувати скаржнику у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали надати до апеляційного суду:

- докази сплати (доплати) судового збору у сумі 5 459,21 грн за реквізитами, розміщеними на офіційному сайті Кропивницького апеляційного суду.

У разі невиконання у встановлений апеляційним судом строк вимог щодо усунення недоліків апеляційної скарги, апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду Л.М. Дьомич