Номер провадження: 22-ц/813/4474/23
Справа № 317/481/22
Головуючий у першій інстанції Лемець С.П.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Южного міського суду Одеської області від 16 листопада 2022 року, ухваленого Южним міським судом Одеської області у складі: судді Лемця С.П. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що відповідачка є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано 31 травня 2001 року, від шлюбу з відповідачкою у них є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу позивач надавав кошти на утримання сина в позасудовому порядку, здійснюючи перекази як поштою, так і на картковий рахунок.

На початку січня 2020 року позивачу зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила, що син потребує операції на очах, і на це необхідно 20000 грн, попросивши надати такі кошти. Син, дійсно має вади зору, тому сумнівів у достовірності слів колишньої дружини не виникло.

17 січня 2020 року позивач перерахував відповідачці на її картковий рахунок 20100,50 грн, з призначенням платежу «на операцию на глаза». Однак, в подальшому, спілкуючись з сином, він дізнався, що ніякої операції йому не робили.

За таких обставин позивач вважає, що перераховані кошти є безпідставно набутим майном та підлягають поверненню. Вирішити питання про їх повернення окрім як в судовому порядку наразі неможливо.

Тому на підставі ст. 1212, 1213 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача безпідставно отримані ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20100,50 грн.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, оскільки позов ОСОБА_1 не заснований на нормах права та фактичних обставинах справи. Вважає, що подання колишнім чоловіком позову про стягнення з неї безпідставно набутого майна є відвертою помстою за стягнення з нього аліментів. Дійсно, 17 січня 2020 року вона отримала від ОСОБА_1 20100,50 грн на лікування та утримання сина та як борг за аліментами, які він добровільно перерахував на її банківську карту. Ініціатива грошової допомоги сину належала ОСОБА_1 . Не виключає, що наприкінці 2019 року-початку 2020 року між нею та позивачем чи між сином та позивачем могла відбутися розмова про проведену у листопаді 2019 року операцію на очах і про те, що це коштує суттєвої суми. Вважає, що кошти в сумі 20100,50 грн неможливо вважати безпідставно набутими, оскільки операції на очах як проводились, так і будуть проводитись у визначений лікарем час. Тому вказані гроші є добровільною допомогою ОСОБА_1 , як засобу до існування, які і були використані за призначенням.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідачки, в якій зазначено, що відповідачка наводить ряд суперечливих тверджень, які зводяться до наступного: грошові кошти, про які йдеться в позові, вона не набувала; грошові кошти все ж таки нею отримані, проте як борг за аліментами та на лікування сина загалом, а не на конкретні витрати; грошові кошти отримані на операцію на очах, яка була у 2019 році; грошові кошти можуть бути витрачені на подальші операції на очах; грошові кошти надані як засіб існування сина. Конкретне призначення платежу «на операцию на глаза» у квитанції спростовує твердження відповідача, що такі кошти перераховано як борг за аліменти чи на загальне лікування, чи в якості засобів для існування. Відповідач не навела жодних доказів, що отримані нею кошти були використані на операцію сина на очах у 2019 році (сама відповідач зазначає, що операція проводилась у державному медичному закладі, а тому є безкоштовною) чи запланована конкретна дата операції у майбутньому, або що кошти взагалі передавались сину для витрачання саме за призначенням, наведеним у квитанції про перерахування коштів. Твердження відповідачки, що подання позову є особистою помстою, що переписка в вайбері є підробкою, що позов навмисно пред`явлено не за місцем її реєстрації, носять лише характер емоційних припущень та не мають жодного доказового значення.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 16 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 20100,50 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду як незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з невідповідністю висновків обставинам справи та наданим доказам, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги є те, що перераховані позивачем кошти не були спрямовані виключно на операцію ОСОБА_4 на очах, а були надані як допомога у лікуванні чисельних тяжких захворювань ОСОБА_5 , проте заявниця виходить з позиції позивача, що гроші були ним перераховані тільки на операцію на очах.

Вважає, що такі позовні вимоги позивача не засновані на нормах права та наявних документах і інших доказах, на фактичних обставинах справи, відповідачка не набувала за рахунок ОСОБА_1 будь-яке майно, в тому числі грошові кошти; зазначене ОСОБА_1 у позовній заяві не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду; ОСОБА_1 , посилаючись на добровільне утримання сина до його повноліття, не надав докази таких дій, у той час, коли аліменти з позивача не стягувалися, а позивач лише інколи на особисте прохання сина надавав йому незначні кошти; син ОСОБА_3 є особою з інвалідністю III групи з дитинства за слухом, має важкі проблеми зі здоров`ям, в тому числі епілепсію та вади зору, переніс кілька оперативних втручань, потребує чергових операцій на очах, постійно та пожиттєво вимушений приймати ліки, що відомо позивачу та про що відповідачкою надані відповідні докази, які судом не враховані; позивач намагався довести аудіозаписом телефонну розмову з відповідачкою з приводу лікування та утримання сина та те, що відповідачка просила гроші на операцію в сумі 20000 грн, а суд помилково не визнав вказане доказом по справі, посилаючись на рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011, той час, коли з телефонних розмов вбачається, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що дата операції не визначена, перераховує кошти на власний розсуд.

Оскільки відповідачкою доведено проведення операції на очах 28.11.2019, заплановане оперативне лікування сина висновком офтальмолога від 13.05.2021, 21.10.2021 із визначенням терміну операції в залежності від стану очей і готовності до операції, а виписний епікриз від 28.02.2022 свідчить про продовження проблем з зором сина, ОСОБА_2 , визнаючи перерахування їй коштів позивачем, вважає, що позивач добровільно, самостійно, на власний розсуд, без рахункової помилки та недобросовісності відповідачки перерахував кошти у встановленому ним особисто розмірі, які не є його обов`язковим платежем, а є допомогою, а тому суд першої інстанції безпідставно не врахував добросовісність відповідача як набувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, оскільки судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а відповідачка безпідставно намагається перекласти обов`язок доказування неправомірності отримання нею грошей на позивача, призначення платежу у квитанції про переказ спростовує твердження відповідачки, що кошти перераховано як борг за аліментами чи на загальне лікування, чи в якості засобів для існування, як не є ці кошти і додатковими витратами на дитину у розумінні ст. 185 СК України, оскільки син досяг повноліття; доказів використання спірних коштів на операцію на очах сина відсутні, і на такі кошти не розповсюджується передбачений ст. 1215 ЦК України режим.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення коштів у сумі 20100,50 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є колишньою дружиною ОСОБА_1 , шлюб між ними розірвано 31 травня 2001 року та сторони проживають окремо. Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

ОСОБА_6 є особою з інвалідністю з дитинства.

17 січня 2020 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 кошти в сумі 20100,50 грн із призначенням платежу «на операцию на глаза» (а.с. 13).

05 січня 2022 року у зв`язку з не проведенням операції позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, однак вирішити питання про їх повернення сторони не змогли (а.с. 16).

Вказані обставини по справі ніким не оспорюються.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 20100,50 грн, які він перерахував їй 17.01.2020 із призначенням платежу «на операцию на глаза».

Отже, спірні відносини виникли між сторонами з приводу стягнення з відповідачки на користь позивача перерахованих останнім їй коштів у розмірі 20100,50 грн, які ОСОБА_1 вважає набутими відповідачкою ОСОБА_2 безпідставно, оскільки операцію сину на очах, на що він перераховував кошти, не зроблено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка набула грошові кошти від позивача в сумі 20100,50 грн без достатньої правової підстави, оскільки не заперечувала їх отримання в якості допомоги на лікування та утримання сина та як борг за аліменти, при цьому нею не надано належних та достатніх доказів використання перерахованих коштів за призначенням, так само як не надано і доказів їх зарахування в рахунок погашення боргу за аліментами, а тому дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип

добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової

підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають

безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти

цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема

добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Аналогічний за змістом висновок про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, зроблений у постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року № 548/741/21.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів у розмірі 20100,50 грн.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом не дано оцінку тій обставині, що позивач добровільно, самостійно, на власний розсуд, без рахункової помилки та недобросовісності відповідачки перерахував кошти у встановленому ним особисто розмірі, які не є його обов`язковим платежем, ґрунтуються на матеріалах справи та наданих сторонами доказах, а помилкові доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу про недоведеність відповідачкою використання нею коштів на операцію на очах сину не мають значення для правильного вирішення справи.

Саме вказане є підставою для відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вказані невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права порушення судом у відповідності до п. 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухваленню нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовляється, тому з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 1488,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 16 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1488,60 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 04 квітня 2023 року.

Судді: М.В. Назарова

О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко

.