провадження № 22-ц/824/612/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила суд стягнути на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 10 400,00 грн. щомісячно, починаючи з 19 липня 2021 року. Позивачка свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2002 року по 12 грудня 2018 року. Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_4 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2018 у справі № 754/14000/18 шлюб між сторонами було розірвано. На даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім, однак він навчається на денній формі навчання у Національному авіаційному університеті, на факультеті архітектури, будівництва та дизайну з терміном навчання за освітнім ступенем «Бакалавр» з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року, та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно заробляти грошові кошти. Крім того, згідно з договором № 20-1/ОФ-818 від 09.09.2020 про навчання ОСОБА_3 , щороку необхідно сплачувати за навчання. Позивачка вказує, що на даний момент відповідач - ОСОБА_1 сплатив за послугу навчання у Національному авіаційному університеті сина ОСОБА_5 , але тільки до січня місяця 2022 року, і дані домовленості кожні півроку стають все важчими, відповідач постійно намагається ухилитися від сплати, як за навчання сина ОСОБА_5 , так і від суду, сплати аліментів, заборгованість за якими становить сім тисяч гривень. На переконання позивачки, ОСОБА_1 має місце роботи та окрім офіційної заробітної плати отримує неофіційні матеріальні (грошові) доходи, які дають йому змогу утримувати, в тому числі і повнолітнього сина ОСОБА_3 в обсязі не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка може бути присуджена судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 5 709,00 грн. (п`ять тисяч сімсот дев`ять гривень 00 коп.) щомісячно, починаючи з 02.09.2021 та до закінчення ним навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох років. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині розміру стягнутих аліментів, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 600 гривень щомісячно, до закінчення строку навчання, але не більше, ніж до 23 років.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вказував в про те, що судом першої інстанції було проігноровано відсутність можливості у відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина у визначеному розмірі, оскільки, крім заробітної плати, іншого доходу у відповідача не існує. Апелянт вважає, що наявність у відповідача неофіційного доходу є непідтвердженою обставиною. Наголошує, що розмір заробітної плати без утримання податків за 2021 рік становив 6000 грн. на місяць, що відповідає встановленому розміру мінімальної заробітної плати, згідно з Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік». Також звертає увагу апеляційного суду на те, що обставини щодо перетину апелянтом державного кордону та його відпочину судом першої інстанції не було враховано те, що вказані дії були здійснені за кошти інших осіб. Вказує, що нерухоме майно та автомобіль набуті ним до моменту розірвання шлюбу з позивачкою. Також зазначає, що нерухоме майно було набуте внаслідок приватизації та не приносить будь-якого додаткового доходу. Окрім того, на думку апелянта, розмір необхідних витрат на утримання повнолітнього сина позивачкою не підтверджений. Також зазначає, що судом першої інстанції не було враховано стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які він сплачує на користь позивачки. Апелянт вважає, що визначений ним розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини (600 грн.) відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема в постанові від 23 січня 2019 року по справі №346/103/17.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - адвокатом Грицюком Віктором Вікторовичем, на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві позивачка просила рішення суду першої інстанції - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому позивачка зазначає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про відкриття апеляційного провадження № 22-ц/824/12545/2022, не перевірив зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України за квитанцією ID 5752-5129-6882-5868 від 24 жовтня 2022 року, так як в матеріалах справи відсутня довідка з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування. При цьому посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 23 січня 2019 року у справі № 826/2429/18, від 20 лютого 2019 року у справі №823/1940/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 609/538/19 та від 27 січня 2021 року у справі № 754/9573/13-ц.

Окрім того, вказує, що апеляційне провадження підлягає обов`язковому закриттю, так як апеляційну скаргу від 24 жовтня 2022 року на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року, на думку позивачки, підписано іншою невстановленою особою, яка щонайменше не наділена правом її підписувати.

Щодо доводів апеляційної скарги вказувала, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, визначених ч. 1 ст. 182 СК України. Вважає, що оскільки відповідач, з метою уникнення сплати аліментів, уже здійснив усі можливі заходи для свого звільнення з офіційного працевлаштування, але при цьому має можливість регулярно відпочивати за кордоном та вести вкрай небідний спосіб життя, то дані факти беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_1 працює та отримує відповідні фінансові доходи неофіційно, що дає правові підстави стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі.

Позивачка звертає увагу суду на те, що нею жодного разу не стверджувалося про те, що перетинання кордону ОСОБА_1 відбувалося за чиїсь кошти. Вказує, що відповідач не надав до суду доказів щодо спростування існування в нього можливості регулярно відпочивати за кордоном та вести вкрай небідний спосіб життя, а навпаки, в матеріалах справи наявні відомості щодо фактів перетину кордону відповідачем. Зазначає, що ОСОБА_1 не надано до суду жодних доказів щодо походження таких значних коштів у ОСОБА_6 , які, як зазначено в апеляційній скарзі, слугували її подарунком. Окрім того, у відзиві зазначено, що в апеляційній скарзі відсутні докази про підтвердження подальшого виконання відповідачем своїх обов`язків у ФОП ОСОБА_7 на посаді електромеханіка із урахуванням воєнного стану. Також зазначає, що в матеріалах справи та в апеляційній скарзі відсутні факти і докази про виконання ОСОБА_1 його конституційного обов`язку по захисту Вітчизни у складі Збройних Сил України, в складі територіальної оборони чи його участі в інших військових формуваннях та правоохорних органах спеціального призначення.

Окрім того, вказано, що твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини є неправдивою інформацією, оскільки виконавче провадження ВП № 64015926 по стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання обох дітей було завершено 18 липня 2021 року, а позовну заяву ОСОБА_2 було подано 02 вересня 2021 року, тобто після завершення виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу також наголошено, що, з урахуванням місячної заробітної плати відповідача, він має можливість утримувати неповнолітню доньку ОСОБА_8 , аліменти по якій він з 18 липня 2021 року фактично не сплачує, утримувати новостворену родину, утримувати автомобіль, витрачати додаткові кошти на відпочинок, сплачувати податки і здійснювати суттєві фінансові витрати по утриманню домоволодіння.

Наголошує, що в матеріалах справи детально викладено вкрай необхідні потреби дитини - ОСОБА_3 . Разом з цим, вважає, що беззаперечним доказом ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку є сплата ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1 362 грн., як наданого йому законом процесуального права, на думку позивача, на боротьбу проти власних дітей, де сплачений судовий збір міг бути їм допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.2002 по 12.12.2018. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2018 у справі № 754/14000/18 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач та відповідач від шлюбу мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 12-13), в яких батьком вказано ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 .

Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2020 у справі №754/12553/20 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 29 вересня 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

30.12.2020 постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перхунко С.О. відкрито виконавче провадження №64015926 на виконання судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2020 у справі №754/12553/20.

Також з квитанцій від 06.08.2021 на суму 2 000,00 грн. від 03.09.2021 на суму 2 000,00 грн., від 28.10.2021 на суму 4 000,00 грн., від 03.12.2021 на суму 2 000,00 грн., від 25.01.2021 на суму 7 200,00 грн., від 16.02.2021 на суму 3 200,00 грн., від 28.05.2021 на суму 2 000,00 грн. та від 12.07.2021 на суму 2 000,00 грн. підтверджується сплата відповідачем аліментів за виконавчим провадженням №64015926 (а.с.82-83).

На час розгляду даної справи виконавче провадження №64015926 завершене у зв`язку з досягненням найстаршою дитиною повноліття.

ОСОБА_3 навчається у Національному авіаційному університеті на факультеті архітектури, будівництва та дизайну на денній формі навчання, з терміном навчання з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року, що підтверджується договором № 20-1/Оф-818 від 09.09.2020.

Згідно з письмовою відповіддю № від 25.01.2021 Пенсійного фонду України станом на 25.01.2021 ОСОБА_1 одночасно був працевлаштований в Управлінні освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» та у ФОП « ОСОБА_7 ».

Відповідно до наказу спеціалізованої школи № 94 «ЕЛЛАДА» № 70-К від 22.06.2012 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу прибиральника (II розряду).

Згідно з наказом спеціалізованої школи № 94 «ЕЛЛАДА» № 74-К від 31.08.2012 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду робітника по обслуговуванню будівлі (III розряду).

Після відкриття виконавчого провадження № 64015926 від 30.12.2020, згідно з наказом спеціалізованої школи № 94 «ЕЛЛАДАІ № 17-К від 22.01.2021 звільнився з посади робітника по обслуговуванню будівлі спеціалізованої школи № 94 «ЕЛЛАДА» за згодою сторін.

Згідно з довідкою про доходи №2 від 12.10.2021 відповідач працює у ФОП ОСОБА_7 на посаді електромеханіка з випробувань та ремонту електроустаткування, загальна суму доходу за період з 01.10.2020 по 30.09.2021 становить 69 000,00 грн.

Квитанціями від 02.09.2020 на суму 12 000,00 грн., від 29.01.2021 на суму 12 000,00 грн. та від 02.08.2021 на суму 12 000,00 грн. (а.с. 80) підтверджується, що ОСОБА_1 здійснив оплату за навчання ОСОБА_3 , що не заперечується позивачем.

Водночас згідно з відомостями, наданими Державною прикордонною службою України, відповідач з 09.09.2020 по 13.12.2021 двічі перетинав державний кордон (Шарм ель Шейх) (31.01.2021-08.02.2021 та 11.05.2021-18.05.2021).

Також у власності відповідача перебувають земельні ділянки, кадастровий номер :02:001:0149, та кадастровий номер :02:001:0148, домоволодіння АДРЕСА_1 та транспортний засіб FORD FOCUS, номерних знаків НОМЕР_1 .

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що витрати відповідача перевищують його офіційний дохід, а в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач має боргові зобов`язання, тому суд дійшов до висновку, що фактичний дохід відповідача є значно вищим ніж офіційний у зв`язку з чим у відповідача, як батька є можливості надавати фінансову допомогу сину, який продовжує навчання та має потребу в такій допомозі. Також суд першої інстанції встановив, що з наданого стороною позивача розрахунку вбачається, що частина заявлених витрат відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, а витрати, що включаються до аліментів становлять 11 418,00 грн., враховуючи, що витрати на утримання дітей покладаються на обох батьків суд дійшов висновку, що слід сягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 5709,00 грн. на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - ОСОБА_3 , починаючи з дня подання позову та до закінчення ним навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох років.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно ст.ст. 182, 184 СК України, роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, тобто не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 наголосив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 29.01.2018 у справі № 622/373/16-ц, від 25.02.2020 у справі № 521/4397/17, від 20.05.2020 у справі № 635/1139/17, висновки якої правильно було враховано судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України.

При цьому, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, за змістом вказаних норм, законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, із наданого позивачем розрахунку суд врахував витрати на харчування сина на місяць - 2 520,00 грн., на одяг, взуття - 1 383,00 грн., миючі засоби - 475,00 грн., на проїзд - 500,00 грн., стрижка - 250,00 грн., мобільний зв`язок - 150,00 грн., оплата навчання - 2 000,00 грн., інтернет зв`язок - 358,00 грн., витрати на медицину - 500,00 грн., комунальні послуги - 1000,00 грн., забезпечення текстилем - 282,00 грн., оздоровлення - 2 000,00 грн., що разом становить 11 418,00 грн. в місяць, а на кожного з батьків по 5 709 грн. (11418/2=5709), визначивши саме такий розмір аліментів на утримання повнолітнього сина сторін.

Однак, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу по сплаті аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою про доходи №2 від 12.10.2021 відповідач працює у ФОП ОСОБА_7 на посаді електромеханіка з випробувань та ремонту електроустаткування, загальна суму доходу за період з 01.10.2020 по 30.09.2021 становить 69 000,00 грн. Посадовий оклад до нарахування за повний робочий місяць - з 1 січня 2021 року становить 6 000 грн. 00 коп. (т.1,а.с.78).

А відтак, визначений судом першої інстанції розмір аліментів перевищує 50% доходу відповідача.

Натомість апеляційний суд вважає, що позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Так, взяті до уваги судом першої інстанції відомості, надані Державною прикордонною службою України, про те, що відповідач з 09.09.2020 по 13.12.2021 двічі перетинав державний кордон (Шарм ель Шейх) (31.01.2021-08.02.2021 та 11.05.2021-18.05.2021) не є належним доказом того, що витрати ОСОБА_1 перевищують його офіційний дохід, оскільки з вказаних відомостей суд позбавлений можливості встановити вартість такого перетину та, зокрема, особу-платника таких витрат.

Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачем було укладено будь-які договори про надання туристичних послуг чи здійснено оплату будь-яких туристичних послуг.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не було доведено витрат відповідача на відпочинок за кордоном, а всі доводи в цій частині є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи позивача про не підписання ОСОБА_9 документації, пов`язаної з отриманням та оплатою туристичних послуг апеляційний суд до уваги не бере, оскільки як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в судовому засіданні, що відбулося 21 червня 2022 року було постановлено протокольну ухвалу, згідно якої ухвалено не приймати до розгляду докази, додані до клопотання відповідача від 09 лютого 2022 року у зв`язку з недотриманням відповідачем приписів ст. 83 ЦПК України щодо строку подання доказів та ненадання доказів надсилання іншим учасникам справи (т.1, а.с.141, зворот).

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачем не надано доказів щодо походження значних коштів у ОСОБА_6 апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказані обставини не підлягають оцінці судом в межах даної справи.

Окрім того апеляційний суд критично оцінює посилання позивача на відсутність в матеріалах справи доказів перебування відповідача у складі Збройних Сил України, оскільки вказана обставина також не входить до предмету доказування в даній справі.

Щодо пояснень позивача про порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 2 ст. 357 ЦПК України апеляційний суд зазначає, що вказані пояснення є предметом касаційного оскарження судового рішення.

Водночас апеляційний суд вважає за доцільне вказати, що приписами частини 1 статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Натомість, згідно частини 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційним судом за витягом з відомостей ДП «Інформаційні судові системи» було здійснено перевірку зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України та встановлено, що судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за апеляційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року в розмірі 1 389 грн. 24 коп. було зараховано 24 жовтня 2022 року. Відповідно, перевіривши вказане зарахування, Київським апеляційним судом від 14 листопада 2022 року було встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 за формою та змістом відповідає статті 356 ЦПК України.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що долучення судом до матеріалів справи довідки з Державної казначейської служби України законодавством не передбачено.

Доводи позивача про необхідність закриття апеляційного провадження так як апеляційну скаргу від 24 жовтня 2022 року на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року, на думку позивачки, підписано іншою невстановленою особою, а не апелянтом, яка щонайменше не наділена правом її підписувати колегія суддів оцінює критично та відхиляє, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 3 статті 356 ЦПК України апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи.

Так, згідно ухвали Київського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року апеляційним судом було встановлено, що апеляційну скаргу подано до належного суду особою, що має право на апеляційне оскарження, яка за формою та змістом відповідає ст. 356 ЦПК України.

Таким чином, апеляційним судом було встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 за формою та змістом відповідає вимогам, зокрема, ч.3 ст. 356 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги вона є підписаною особою, яка її подає. Доводи позивача щодо підписання апеляційної скарги іншою невстановленою особою ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються жодними належними доказами. Натомість, суд не володіє спеціальними знаннями щодо встановлення достовірності підпису, а жодного належного та допустимого доказу неналежності підпису у апеляційній скарзі апелянту, надано не було.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга є підписаною особою, яка її подала, а відтак, апеляційний суд не вбачає підстав для закриття апеляційного провадження в справі.

Разом з тим, визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, з урахуванням встановлених обставин даної справи, апеляційний суд не може також погодитися і з розміром, запропонованим відповідачем (600 грн.), оскільки, на думку колегії суддів вказана сума є недостатньою.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу (оскільки дитина вже повнолітня) з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня.

Судом встановлено, що щомісячний дохід відповідача становить 6 000 грн. 00 коп. Належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження іншого розміру матеріали справи не містять.

А відтак, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що витрати на утримання дітей покладаються на обох батьків, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнутих з відповідача на користь позивача аліментів з 5 709,00 грн. до 2 500, 00 грн. на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - ОСОБА_3 , починаючи з дня подання позову та до закінчення ним навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох років.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повною мірою ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду частково не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині розміру стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - зміні шляхом зменшення розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, з 5 709 грн. 00 коп. до 2 500 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року в частині розміру стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, - змінити шляхом зменшення розміру аліментів з 5 709 грн. 00 коп. до 2 500 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова