Справа № 754/5859/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника заявника ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2023 року до суду надійшла заява представника позивача про поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого документу до виконання.

Заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Упродовж тривалого часу відповідач виконувала судове рішення, припинила чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, позивач мав можливість у повній мірі здійснювати свої батьківські обов`язки та спілкуватися з дитиною. З 01.06.2023 року відповідач відмовляється виконувати судове рішення, не надає можливість батьку спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із заявою про отримання виконавчого листа. 20.06.2023 року Деснянським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист у даній справі із строком пред`явлення до виконання до 05.02.2020 року. Враховуючи, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущений, позивач не має можливості подати його на виконання. На підставі викладеного представник позивача просить поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заяву, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення заяви з тих підстав, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку. Також представник відповідача зазначила, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка не виконує судове рішення і чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зваживши доводи заяви, вислухавши думку учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини, а саме: зобов"язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначено ОСОБА_3 наступні способи участі у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожної п"ятниці з 13 години до 20 години;

першої, третьої та п"ятої суботи кожного місяця з 10 години до 18 години; другої неділі кожного місяця з 10 години до 18 години; кожного року 10 вересня (наступний день після дня народження дитини) з 10 години до 18 години; кожного року 17 серпня (день народження батька) з 10 години до 18 години.

Судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

20.06.2023 року Деснянським районним судом м. Києва був виданий позивачу виконавчий лист у даній справі. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 05.02.2020 року.

Обгрунтовуючи заяву, представник позивача зазначає про те, що упродовж тривалого часу відповідач виконувала судове рішення, припинила чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, позивач мав можливість у повній мірі здійснювати свої батьківські обов`язки та спілкуватися з дитиною. З 01.06.2023 року відповідач відмовляється виконувати судове рішення, не надає можливість батьку спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим позивач має намір пред`явити виконавчий лист до примусового виконання.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституцій України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред"явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред"явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець не може прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, а тому чинним законодавством встановлено відповідний порядок поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного вище Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Як вказує у своїй заяві представник позивача, судове рішення протягом тривалого часу добровільно виконувалося відповідачкою, у зв`язку з чим були відсутні підстави для отримання виконавчого листа та пред`явлення його до примусового виконання. Наразі відповідачка чинить перешкоди у виконанні судового рішення та спілкуванні батька з дитиною, що негативно впливає не тільки на дитину, але й на батька, який має бажання приймати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Враховуючи встановлені у справі обставини, надані стороною позивача докази щодо невиконання відповідачкою судового рішення, а також з урахуванням якнайкращих інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про те, що заява представника позивача є підставною та обґрунтованою, а тому такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 261, 433 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання - задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк для пред?явлення до виконання виконавчого листа № 754/5859/16 від 20 червня 2023 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п?ятнадцяти днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 24 липня 2023 року.

Суддя О.В.Лісовська