ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 671/1216/22

Провадження № 22-ц/4820/688/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Заворотної А.В.

за участю: представника позивачки адвоката Загороднього В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2022 року (суддя Подіновська Г.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10.09.2021 року відповідач ОСОБА_1 позичив у неї 600 доларів США, що підтверджується розпискою, та зобов`язався протягом місяця повернути кошти. Строк повернення боргу сплинув 11.10.2021 року.

Крім того, 11.09.2021 року відповідач позичив у ОСОБА_2 ще 200 доларів США, що підтверджується розпискою, та зобов`язався повернути їх протягом місяця. Строк повернення цього боргу сплинув 12.10.2021 року.

31.05.2022 року відповідачу було надіслано претензію щодо повернення боргу в сумі 800 доларів США, яку він отримав 11.06.2022 року, однак вказана претензія залишена без реагування, позичені кошти відповідач не повернув.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 29 254,88 грн. основного боргу; 3% річних - 759,23 грн.; інфляційних втрат - 6 135,45 грн., а всього - 36 149,56 грн.

Заочним рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 10.09.2021 року та 11.09.2021 року в сумі 29254 грн. 88 коп., 3 % річних в сумі 759 грн. 23 коп., 6135 грн. 45 коп. - інфляційних втрат, а всього 36149 грн. 56 коп. та судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення боргу за позикою. ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження повернення зазначеної позики ОСОБА_2 суду не надав, доводів позивачки не спростував. У зв`язку з прострочення грошового зобов`язання щодо повернення коштів на вимогу кредитора відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% процентів річних від простроченої суми боргу, а також інфляційні втрати за весь час прострочення.

Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 18 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному прядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2022 року скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначає, що копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів, ухвал суду першої інстанції під час судового розгляду він не отримував, про наявність позову відомо не було, оскільки у той час перебував у м. Києві у зв`язку з роботою. Тому відповідач був позбавлений права подати докази, клопотання, надати пояснення суду, користуватися іншими правами.

Апелянт зазначає, що з 20 лютого 2020 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Волочиського районного суду від 13 липня 2022 року, яке набрало законної сили 16.08.2022, у справі №671/720/22, шлюб, зареєстрований 20.02.2020 Подільський районним у місті відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №240, розірвано. Позивач ОСОБА_2 у справі №671/720/22 про розірвання шлюбу у позовній заяві зазначила, що майновий спір між подружжям відсутній. Натомість, у даній справі №671/1216/22 представником позивача навмисно не зазначено у позові про шлюбно-сімейні стосунки між сторонами.

Щодо розписок, на які посилається позивачка, ОСОБА_1 зазначає, що коштів за цими розсписками на власні особисті потреби, які б не враховували потреби сім`ї, від позивачки він не отримував. Оригіналів розписок позивачем суду не надано.

Разом з тим, положення ст. 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу.

Апелянт відмічає, що позивачка не довела, що кошти, які вона передавала чоловіку по розписці, є її саме особистою власністю і не відносяться до спільної сумісної власності подружжя, та що взяті кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, а на власні, особисті потреби, не пов`язані з сімейними. За таких обставин апелянт вважає позов необґрунтованим та недоведеним.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до Хмельницького апеляційного суду не надходило.

В судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Представник позивачки адвокат Загородній В.С. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 10.09.2021 року отримав від позивачки у позику 600 доларів США та зобов`язався протягом місяця повернути кошти. Крім того, 11.09.2021 року відповідач отримав від позивачки у позику 200 доларів США та зобов`язався протягом місяця повернути їх. Вказане підтверджується оригіналами розписок, які містяться в матеріалах справи.

31.05.2022 року позивачка направила відповідачу претензію про повернення боргу в сумі 800 доларів США, яку ОСОБА_1 отримав 11.06.2022 року, що підтверджується копією претензії (а. с. 11, 13-14). Однак, відповідач не повернув позивачу позичені кошти.

Станом на день звернення до суду - 23.08.2022 року, позивачка просила суду стягнути позику в гривневому еквіваленті 29254,88 грн. (800 дол. США х 36,5686 офіційний курс гривні 36,5686 грн. за 1 долар США.).

Позивачка надала відповідні розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за періоди: з 11.10.2021 року по 23.08.2022 року та з 12.10.2021 року по 23.08.2022 року. Відповідно до вказаних розрахунків загальна сума 3% річних становить 759,23 грн. та 6135,45 грн. інфляційні втрати.

Разом з цим встановлено, що рішенням Волочиського районного суду від 13 липня 2022 року, яке набрало законної сили 16.08.2022, у справі №671/720/22, шлюб, зареєстрований 20.02.2020 Подільським районним у місті Києві відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №240, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Відповідно до статті 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зміст власноручно написаних розписок про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , викладених у договорах позики, свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність зобов`язання їх повернути.

Текст вказаних розписок («Розписка позичальника про одержання грошей за цим договором позики») містить однозначні відомості про те, що ОСОБА_1 позичає, тобто бере у позику із зобов`язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у ОСОБА_2 у визначених сумах (а. с. 10, 12).

Зі встановлених судом обставин убачається, що відповідач, отримавши від позивача кошти у борг, у встановлений у договорах позики строк їх не повернув. Укладення цих договорів позики в період перебування сторін у шлюбі відносин позики між сторонами не припинило, виходячи з презумпції правомірності правочину, а тому у відповідача наявне зобов`язання щодо повернення позивачці отриманих у борг коштів.

Щодо розміру заборгованості за позикою

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, такі правові висновки містяться у подібних правовідносинах Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача за порушення грошового зобов`язання інфляційних втрат в розмірі 6135,45 грн. є помилковим.

Зважаючи на зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню. У задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат за порушення виконання грошового зобов`язання за позикою слід відмовити. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за позикою в розмірі 800 дол. США х 36,5686 (офіційний курс гривні станом на 23.08.2022 року становив 36,5686 грн. за 1 долар США) = 29254,88 грн. та 3% річних у розмірі 759,23 грн., а всього 30014,11 грн.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви ОСОБА_2 сплатила 992,40 грн. судового збору (а. с. 18-зворот).

За заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 сплатив 496,20 грн. судового збору (а. с. 46).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 1488,60 грн. судового збору (а. с. 75).

За положення частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки позовна заява та апеляційна скарга задоволені частково, а саме позов ОСОБА_2 задоволено на 83%, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця судового збору 401,92 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2022 року скасувати в частині стягнення інфляційних втрат та змінити в частині розподілу судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кам`янсько-Дніпровським РВ УМВС України в Запорізькій обл. 02.11.2010) заборгованість за позикою у розмірі 29 254,88 грн., 3% річних у розмірі 759,23 грн., а всього разом 30 014,11 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кам`янсько-Дніпровським РВ УМВС України в Запорізькій обл. 02.11.2010) судовий збір у розмірі 401,92 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 травня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк