С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
____________________________________________________________________________________________
Провадження 4-с/760/62/23
В справі 760/2739/23
У Х В А Л А

І . Вступна частина

20 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В., за участю секретаря Семененко А.Д. розглянувши скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк».

ІІ. Описова частина

У січня 2023 року Скаржниця ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк».

Обґрунтовуючи свої вимоги Скаржниця зазначила, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 від 24.01.2023 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1075/12 виданого 29.11.2012 Солом`янським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 та № 001-2915/840-0533 в сумі 200859 доларів США 21 цент, що еквівалентно 1604362,93 грн.

24.01.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Скаржниця вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 від 24.01.2023 не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки приватним виконавцем Бережним Я.В. зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця в сумі 20085,92 доларів США, що еквівалентно 734514,01 грн за курсом НБУ на день пред`явлення виконавчого документа до виконання.

При цьому, чинним законодавством передбачено стягнення виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця в іноземній валюті, а не визначається в національній валюті на день відкриття виконавчого провадження по курсу НБУ.

Крім того, перше виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа перебувало на виконанні Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві 20.04.2015.

В ході примусового виконання виконавчого провадження, державним виконавцем була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 160436,29 грн.

Також, постановою державного виконавця, було проведено стягнення із заробітної плати скаржника, що не відображено у виконавчому листі при поверненні виконавчого документа стягувачу, що є також порушенням чинного законодавства.

В подальшому після повернення виконавчого листа стягувачу, державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору, яка була винесено в окреме виконавче провадження № 70552298 від 15.12.2022, яка на даний час знаходиться на примусовому виконанні в Солом`янському ВДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ).

Отже, на думку скаржника, приватний виконавець стягуючи основну винагороду, знаючи про відкрите виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів.

Крім того, 24.01.2023 приватним виконавцем Бережним Я.В. винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 469,00 грн, яку скаржник також вважає неправомірною, посилаючись на те, що розмір мінімальних витрат виконавчого провадження зазначених у постанові не відповідають загальній сумі мінімальних витрат.

Також, 24.01.2023 року приватним виконавцем Бережним Я.В. винесено постанову про арешт коштів боржника без перевірки банківських рахунків, що призвело до недоотримання заробітної плати.

На підставі викладеного, Скаржниця просила дії, що вчиненні приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. з примусового виконання ВП НОМЕР_1 визнати незаконними та неправомірними; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.01.2023 винесену в межах виконавчого провадження НОМЕР_1; скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 24.01.2023 винесену в межах виконавчого провадження НОМЕР_1; скасувати постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про арешт коштів боржника від 24.01.2023 винесену в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.

06.02.2023 автоматизованим розподілом судової справи між суддями головуючим у справі визначено суддю Коробенка С.В.

06.03.2023 від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. надійшов відзив на скаргу в якому він проти задоволення скарги заперечував посилаючись на те, що скарга боржника є необґрунтованою та безпідставною, та такою, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і задоволенню не підлягає.

01.09.2023 від представника АТ «Універсал Банк» надійшли заперечення проти скарги, в яких представника просив залишити без розгляду скаргу ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступне.

24.01.2023 на адресу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-1075/12 виданого 29.11.2012 Солом`янським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 та № 001-2915/840-0533 в сумі 200859 доларів США 21 цент, що еквівалентно 1604362,93 грн.

24.01.2023 приватним виконавцем, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання вказаного виконавчого документу.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 направлено сторонам виконавчого провадження. На адресу боржника копію постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 надіслано рекомендованим поштовим відправленням № 249 від 24.01.2023, та згідно даних офіційного веб сайту АТ «Укрпошта» 27.02.2023 «повернення за зворотною адресою: За закінченням встановленого терміну зберігання».

За приписами статті 28 Закону, встановлено, що боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

24.01.2023 приватним виконавцем, керуючись вимогами статті 3, ч.3 статті 40, статті 45 Закону винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

24.01.2023 приватним виконавцем, керуючись статтею 42 Закону та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція) винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

24.01.2023 приватним виконавцем, керуючись статтею 56 Закону винесено постанову про арешт майна боржника.

24.01.2023 приватним виконавцем, керуючись статтею 56 Закону винесено постанову про арешт коштів боржника.

Щодо оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди винесених в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3, слід зазначити наступне.

Аналіз положень Закону України « Про виконавче провадження» свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується.

Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода. Водночас аналіз норм Закону, які регулюють: діяльність приватних виконавців , і статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, від 10 вересня 2020 року у справі №120/1417/20-а , від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19.

Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями.

Згідно з приписами статті 45 Закону, спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Крім цього, аналіз статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі №580/3444/20, від 3 червня 2021 року у справі №640/17286/20, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18).

Також у своїй практиці Верховний Суд зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 8 липня 2021 року у справі №360/2855/20, від 24 грудня 2021 року у справі 200/3149/21-а.

На основі викладених норм та корпусу правових позицій Верховного Суду вбачається, що приватний виконавець разом з відкриттям провадження повинен вирішить питання про стягнення основної винагороди.

Відповідно до оскаржуваної постанови приватного виконавця, вбачається що виконавець здійснив лише розрахунок основної винагороди, а у разі здійснення ним повного або часткового виконання рішення, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу.

Отже, сума основної вонагороди зазначена у постанові про стягнення основної винагороди приватного виконавця не є остаточною.

Питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Сума вказана у оскаржуваній постанові про стягнення з боржника основної винагороди не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.

Приватний виконавець лише відкрив виконавче провадження і стягнення заборгованості здійснити не встиг.

Оскільки за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то за указаних обставин справи оскаржувана постанова приватного виконавця не порушила прав чи інтересів скаржника.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для скасування оспорюваної постанови.

Стосовно порушеного скаржником питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, слід звернути увагу на таке

Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у справі боржника. Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так , з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 4 і Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа. Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потреби застосування аналогії закону (права). У цьому контексті насамперед необхідно встановити, що означене питання про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа. Отже, це полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхне стягнення одночасно. Тобто, у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Отже, виконавче законодавство н е ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку і з участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що зазначені скаржником у скарзі, оскільки у цьому випадку не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини. Вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Логічний і цільовий способи пояснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження » свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац). Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини дев`ятої статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

На основі цього, Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити і захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження і стягнення виконавчого збору.

Щодо суми вказаної в еквіваленті за курсом НБУ на день пред`явлення виконавчого документу до виконання то слід зазначити наступне.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 Закону.

Відповідно до частини третьої цієї статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу.

У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Враховуючи викладене, виконавець зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями вищевказаної статті, оскільки між стягувачем та боржником існує валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом також в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 49 Закону.

При цьому, погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063 цс 17 та постанові Верховного суду від 15 березня 2018 року у справі №638/1841/14.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа №761/12665/14-u), та в подальшому така думка підтримана й у постановах Верховного суду від 01.03.2019 у справі №752/18552/17, від 16.01.2019 у справі №373/2054/16).

Між тим, щодо можливості купівлі іноземної валюти за рішенням суду наразі НБУ встановлено певні обмеження

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні », затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан , який на момент розгляду справи триває. Усі валютні операції здійснюються з урахуванням вимог постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану». Постановою №18 введено тимчасові обмеження роботи банківської системи та валютного ринку в період воєнного стану в Україні. Зокрема, запроваджено особливий порядок здійснення купівлі іноземної валюти. Протягом дії воєнного стану банки продовжують роботу з урахуванням обмежень, визначених Постановою № 18. Банкам забороняється проводити операції, що порушують визначені цією постановою обмеження, сприяють або можуть сприяти їх уникненню (пункт 2 Постанови № 18). Так, згідно з пунктом 12 Постанови №18 уповноваженим установам забороняється здійснювати торгівлю валютними цінностями (уключаючи операції за дорученням клієнтів), крім випадків, окремо обумовлених в підпунктах 1 - 14 цього пункту. На сьогодні перелік виключень щодо можливості здійснення операцій з продажу іноземної валюти уповноваженими установами своїм клієнтам є вичерпним. Протягом дії воєнного стану інші нормативно-правові акти Національного банку України діють у частині, що не суперечать цій постанові (пункт 21 Постанови N? 18).

Також, вказаною Постановою НБУ встановлено обмеження щодо можливості перерахування стягнутих коштів в іноземній валюті.

Враховуючи зазначене єдиним можливим способом стягнення та перерахування стягнутих коштів при виконанні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу про стягнення коштів в іноземній валюті є перерахування еквіваленту за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Отже вимоги скаржника щодо вказаних обставин є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження слід зазначити, що Інструкцією з організації примусового виконання рішень затвердженою наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 визначено, що мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

Наказом Міністерства юстиції України від 24.03.2017 №954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» передбачено, що розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження (далі - Система) органами державної виконавчої служби, приватними виконавцям становить 69 грн 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Статтею 28 Закону встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про викриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу. повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 нього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Статтею 42 Закону передбачено, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» передбачено, що розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 11 розділу І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначений, відповідних договорах.

Витрати на відправлення поштової кореспонденції в межах вказаного виконавчого провадження визначається згідно і тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.

Отже вимоги скаржника, щодо вказаних обставин також є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення.

Щодо скасування постанови про арешт коштів боржника слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 13 Закону встановлено, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.

Положеннями статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Змістом заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, а саме пунктом четвертим визначено за необхідне накладення арешту на кошти боржника.

Приписами статті 56 Закону передбачено, що постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Статтею 48 Закону встановлено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

В ході провадження виконавчих дій в межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем встановлено, що боржником відкрито рахунки в АТ «ПриватБанк», однак залишок коштів на вказаних рахунках відсутній.

Отже дії виконавця в частині винесення постанов про арешт коштів боржника та примусове списання коштів, що обліковувались на рахунках боржника є обґрунтованими, та такими по відповідають вимогам Закону.

Статтею 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що арешт на майно банку (крім коштів, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку), арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Отже зняття арешту з коштів розумінні статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відбувається за постановою про зняття арешту з коштів, а не скасування постанови про арешт коштів.

Також слід звернути увагу, що оскаржуваною постановою приватним виконавцем накладено арешт на кошти, що обліковуються у наступних банківських установах, а саме: АТ КБ «Приватбанк»; АТ «Універсал Банк»; АТ «ОКСІ банк»; АТ «ТАСкомбанк»; АТ «Райффайзен Банк»; ПАТ КБ «Індустріалбанк»; ПАТ «Банк Восток»; АТ «ПроКредит Банк»; АТ КБ «Львів»; АТ «КРЕДОБАНК»; АТ «ОТП БАНК»; АТ «Ідея Банк»; АТ «АГРОПРОСПЕРІС БАНК»; АТ «УКРСИББАНК»; АТ «БАНК АВАНГАРД»; АТ «СЕНС БАНК»; АТ «БАНК ФОРВАРД»; АТ «Банк Альянс».

Проте, приватним виконавцем не встановлено наявність коштів у вказаних банківських установах, походження та призначення цих коштів , а також чи є вказані кошти такими на які Законом заборонено звернення стягнення.

Боржником не надано жодних доказів, щодо правового обґрунтування необхідності зняття арешту з коштів, що обліковуються на рахунках у вищевказаних банківських установах. Зняття арешту з коштів, винесеного в межах зазначених виконавчих проваджень може призвести до порушення прав та законних інтересів стягувача.

Отже, винесена приватним виконавцем постанови про арешт коштів боржника є законною, а вимоги щодо її скасування є необґрунтованими та безпідставними.

Таким чином скарга боржника задоволенню не підлягає.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд ухвалив:

1. Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк».

2. Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: