Номер провадження 2/754/464/23
Справа №754/8697/21
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру № НОМЕР_3 серія Б від 12.03.1986 року. На даний час у квартирі зареєстрований він, його малолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його неповнолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його брат - відповідач ОСОБА_5 , його повнолітній син від першого шлюбу - відповідач ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_5 впродовж багатьох років у квартирі не проживає, у ній не з`являється, не сплачує вартість утримання квартири, не несе витрат по її ремонту, не має у квартирі власних речей. Відповідач ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживав з моменту народження, ніколи не виявляв інтересу до квартири, не ніс витрати по її утримання, у квартирі відсутні його речі. Водночас, факт реєстрації відповідачів у квартирі створює йому ряд перешкод, в тому числі і з оформлення субсидії.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.09.2021 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.06.2022 року вказане заочне рішення суду скасовано та призначено підготовче судове засідання.

20.06.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про те, що відповідач ОСОБА_2 до 20.12.2018 року був неповнолітнім, а тому відповідно до ст.34 ЦК України обов`язок щодо виявлення інтересу до квартири та витрат по її утриманню або ремонту не міг бути його обов`язком. Крім того, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі з 08.02.2001 року на підставі спільної заяви матері та батька - позивача, тобто сам позивач самостійно був ініціатором реєстрації відповідача. Також, в період перебування у шлюбі його батьків до 17.02.2004 року відповідач ОСОБА_2 постійно проживав у квартирі, після розірвання шлюбу його батьків у віці 4-х років відповідач, будучи малолітнім, залишився проживати зі своєю матір`ю ОСОБА_8 , в зв`язку з чим його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Як зазначає представник відповідача, у відповідача ОСОБА_2 зі своїм дідусем ОСОБА_9 , який також був зареєстрований у спірній квартирі, були дуже добрі сімейні відносини і за життя дідуся відповідач майже весь час перебував та проживав у спірній квартирі. Після смерті дідуся через конфлікт із позивачем життя відповідача ОСОБА_2 стало неможливим через постійний боулінг з боку позивача. Весь цей час відповідач частково проживав у квартирі (за бажанням він проживав у матері, за можливості у батька), спілкується та відвідує своїх інших родичів, що проживають у спірній квартирі. Проте, сам позивач проти такого відвідування, постійно змінює вхідні замки до квартири з метою ненадання відповідачу потрапити до квартири. Також, позивач вчиняв у 2014 році домашнє насильство, в зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 не має можливості повноцінно проживати у квартирі і часткова відсутність його проживання відбувається за фактом неможливості такого проживання у зв`язку із конфліктними ситуаціями та погрозами з боку батька - позивача.

Посилаючись на викладені обставини, а також вважаючи акти про непроживання неналежними доказами та з урахуванням положень ст.ст.109, 125 ЖК України, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

02.08.2022 року до суду надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_10 на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача вказує на те, що, з урахуванням положень ст.160 СК України, відповідач після досягнення 14-ти років, проживав з матір`ю, що свідчить про його вибір місця проживання та відмову від користування спірною квартирою. Крім того, відповідач ОСОБА_2 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , а отже на момент звернення позивача до суду понад 2 роки був повнолітнім.

Представник позивача також вважає, що у відзиві міститься ряд суперечностей, а також обставин, які не підтверджуються належними доказами, зокрема щодо відвідування відповідачем квартири, заміни позивачем замків до вхідних дверей квартири, вчинення позивачем домашнього насильства, погроз тощо, а посилання щодо наявності заборгованості не має відношення до суті даного спору. Представник позивача зауважила, що в даному випадку відповідач не проживав та не проживає у спірній квартирі, не несе витрати по її утриманню та сплаті житлово-комунальних послуг, а також має інше постійне місце проживання, де він проживає з матір`ю, що не заперечується у відзиві.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 жодним чином не виявляв зацікавленості у користуванні спірною квартирою до моменту ухвалення вищевказаного заочного рішення суду, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги.

16.08.2022 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_3 на відповідь представника позивача на відзив. У даних запереченнях представник відповідача наполягає на тому, що відповідач ніколи не відмовлявся від проживання та реєстрації у спірній квартирі. Навпаки, він має намір там проживати та бути зареєстрованим. Але наразі відповідач не має можливості потрапити до квартири, оскільки його батько - позивач змінив замки до вхідних дверей та не пускає його до помешкання, постійно погрожує фізичною розправою і факт не допуску відповідача до квартири підтверджується відеозаписом від 09.08.2022 року, з якого вбачається що відповідача до квартири відмовилась впускати ОСОБА_11 та ображала його. 10.08.2022 року нею (представником відповідача) було направлено на адресу позивача вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою, про зобов`язання надати можливість зробити дублікат ключів.

Представник відповідача також зазначила про вчинення домашнього насильства з боку позивача, що підтверджується інформацією з сайту Судової влади України та Єдиного реєстру судових рішень, а також про несплату позивачем з 2007 року за комунальні послуги, в зв`язку із чим наявна заборгованість, яка стягувалась в судовому порядку. Також, на думку представника відповідача, у 2018 році позивач облаштував квартиру для проживання лише собі, його дружині, малолітній доньці та неповнолітньому сину, місця проживання відповідачу не залишив, викинув його речі та змінив замки у квартирі.

Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.12.2022 року виключено відповідача ОСОБА_5 з кола відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно до ордеру на житлове приміщення № НОМЕР_3 серії Б від 12.03.1986 року, ОСОБА_9 разом з родиною: дружиною ОСОБА_12 , донькою ОСОБА_13 , сином - позивачем ОСОБА_4 та сином - відповідачем ОСОБА_5 отримали у користування квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягів з Реєстру територіальної громади м.Києва від 03.06.2021 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 08.02.2001 року.

Як вбачається з актів, складених ЖЕД-310 11.12.2019 року, 14.05.2021 року, відповідач у спірній квартирі не проживає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування способу захисту права чи інтересу не має відбуватися шляхом порушення прав та/або інтересів інших суб`єктів приватних відносин.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21).

Стаття 71 ЖК України, встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

У постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Крім того, згідно ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з статтею 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, і даний факт визнано сторонами, що відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї наймача - його батька ОСОБА_4 . З 2003 року після розірвання шлюбу між його батьками відповідач ОСОБА_2 , будучи малолітнім, за згодою між батьками став проживати разом з матір`ю. Відтак, з урахуванням вказаних норм, період до 20.12.2014 року не може прийматись судом як період, в який відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин.

З 20.12.2014 року відповідач досяг віку чотирнадцяти років, проте, у справі відсутні докази того, що він виявляв бажання проживати у спірній квартирі, заселявся у неї та проживав хоча б якийсь період часу. В матеріалах справи відсутні і будь-які докази того, що мати відповідача - ОСОБА_14 вживала будь-яких заходів для вселення відповідача до спірної квартири або для захисту його житлових прав. Вказану обставину ОСОБА_14 підтвердила під час її допиту в якості свідка, зазначивши, що після розірвання шлюбу з позивачем вона разом з сином проживала окремо, до 2015 року син приходив до батька і між ними стався конфлікт. З заявами до житлових чи органів державної влади щодо створення відповідачу перешкод у користуванні квартирою, його не проживання тощо вона, як законний представник малолітнього чи неповнолітнього сина, не зверталась, стосовно конфлікту між позивачем та відповідачем конкретних пояснень не надала.

Стороною відповідача також не надано жодного належного та допустимого доказу того, що з моменту досягнення відповідачем повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 він виявляв цікавість до квартири, сплачував за неї, намагався вселятись, проте йому чинили перешкоди. Саме по собі відвідування квартири задля спілкування з родичами не є підставою вважати це проявом цікавості до житла, як до свого постійного місця проживання.

Натомість, з актів, складених ЖЕД-310 11.12.2019 року, 14.05.2021 року, вбачається, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 11.12.2019 року.

Зазначена обставина підтверджується і показами свідка ОСОБА_15 , яка є сусідкою сторін та пояснила, що відповідача вона ніколи не бачила, жодних сварок з квартири сторін не чула, сторонніх осіб, які б приходили до спірної квартири також не бачила.

З урахуванням вказаних актів та показів свідка ОСОБА_15 , суд вважає можливим прийняти до уваги покази свідка ОСОБА_11 , дружини позивача, яка вказала, що з 2015 року проживає у спірній квартирі, відповідача за час проживання у квартирі не бачила, його речей у квартирі немає. Відповідач жодного разу квартирою не цікавився, за комунальні послуги не сплачував. Відповідача вона побачила лише 09.08.2022 року, коли він прийшов до квартири із поліцією, проте вона їм пояснила, що чоловік перебуває на службі у ЗСУ, а тому вона не має права нікого впускати до квартири.

Зазначені покази є послідовними, логічними, а також узгоджуються з іншими доказами по справі.

Згідно відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» від 07.03.2022 року № 46-1885, звернень від ОСОБА_2 щодо перешкоджання у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та збереження за ним права користування квартирою на адресу підприємства не надходило.

Як вбачається з відповіді Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 09.08.2022 року № 190-АЗ/125/49-2022 про надання інформації по заявам ОСОБА_2 про перешкоджання йому у користуванні спірною квартирою, а також щодо вчинення стосовно ОСОБА_2 домашнього насильства з погрозами фізичною розправою з боку ОСОБА_4 у період з 2019 року по теперішній час, згідно даних Інформаційного порталу Національної поліції України 09.08.2022 року в Деснянському УП ГУНП у м.Києві зареєстровано повідомлення зі служби «102» про те, що по АДРЕСА_1 , батько ОСОБА_2 не впускає в квартиру сина ОСОБА_2 .

Суд критично ставиться до вказаного повідомлення від 09.08.2022 року та вважає спробою штучного створення доказів, оскільки таке звернення здійснено через 8 місяців після звернення відповідача до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду. Як до цього періоду, так і після на момент закінчення розгляду даної справи жодних звернень відповідача щодо створення йому будь-яких перешкод у проживанні в квартирі - немає. Жодним чином не підтверджено і посилання відповідача на неодноразову заміну позивачем замків до вхідних дверей до квартири. Покази свідків ОСОБА_14 (матері позивача) та ОСОБА_16 (тітки позивача) в цій частині суд відхиляє, оскільки вони не підтверджуються іншими доказами по справі. Крім того, суд вважає, що дані свідки є особами, зацікавленими у результатах розгляду справи.

Суд також зауважує і на те, що з часу досягнення ним повноліття відповідач до суду з будь-якими позовами про усунення перешкод у користуванні квартирою (в тому числі і зустрічним позовом в рамках даної справи) не звертався. Крім того, за вказаним повідомленням зазначено, що перешкоди чинив саме позивач, натомість, вказана обставина спростована витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2022 року № 90 мтд про проходження позивачем військової служби, а також відеозаписом події.

Суд також відхиляє і посилання сторони відповідача про те, що позивач є особою, що вчиняє домашнє насильство, оскільки відсутні докази того, що таке насильство вчинялось саме по відношенню до відповідача і що саме внаслідок фізичного та психологічного насильства відповідач не міг проживати у спірній квартирі. Твердження ж про те, що заборгованість за спірну квартиру виникла з вини позивача суд також відхиляє, оскільки відповідачем не надано доказів того, що з моменту досягнення повноліття ним сплачувались хоч-якісь витрати на утримання спірного житла, хоча він несе солідарну відповідальність за утримання квартири нарівні з іншими зареєстрованими у ній особами. Посилання ж на положення ст.125 ЖК України також належить відхилити, оскільки відсутні докази того, що спірна квартира на даний час має статус службової. Крім того, предметом спору у даній справі є не виселення, а визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням через не проживання з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про те, що стороною позивача доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад 6 шість місяців без поважних причини. Натомість, стороною відповідача не надано жодних належних доказів на спростування позовних вимог і не доведено факту чинення йому будь-яких перешкод у проживанні та користуванні квартирою. Інші твердження сторони відповідача висновки суду не спростовують та підстави відмови в задоволенні позовних вимог не дають. За таких обставин визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом не може вважатись його порушенням права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою він не проживає, а тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаним майном.

З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 03 квітня 2023 року.

Суддя: