ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 396/24/22

провадження № 22-ц/4809/90/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року у складі судді Русіної А. А. і

В С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

-визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» від 14 грудня 2021 року;

-допустити її до виконання своїх обов`язків на посаді станційного робітника другого розряду станції Осикувата;

-стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь середній заробіток за час відсторонення від роботи з 14 грудня 2021 року до дня ухвалення рішення суду;

-стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн;

-стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 816 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 09.07.2021 працює станційним робітником 2 розряду станції Осикувата.

14 грудня 2021 року відповідно до наказу № ДН-3-01/1629 ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до усунення причини такого відсторонення.

Позивач вважала, що відсторонення її від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянки України та працівника, а дії роботодавця незаконними.

Оскільки в Україні не введений надзвичайний стан, відсутні підстави на обмеження конституційних прав, а відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено щеплення від COVID-19 як обов`язкове.

Крім того, позивач посилалась моральні переживання та стрес, які вона зазнала внаслідок прийняття неправомірного рішення, що виразилося відстороненням від роботи без збереження заробітної плати, поставило її у скрутне матеріальне становище, призвело до втрати єдиного джерела існування, неможливості належним чином утримувати сім`ю.

Зазначені обставини змусили її шукати додаткові джерела доходу для відновлення організації життя, налагодження нормального ритму життя, а тому вважала, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» від 14 грудня 2021 року № ДН-3-01/1629.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 14 грудня 2021 року по 24 лютого 2022 року в розмірі 6 992 грн 64 коп, яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що рішення про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, прийняте у виді наказу, не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, Постанові КМУ №1236 від 09.12.2020, Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 та ст.46 КЗпП України, оскільки чинним законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця здійснювати відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення проти COVID-19, тим паче таке відсторонення без збереження заробітної плати не лише не передбачено трудовим законодавством, а ще й порушує гарантовані статтею 43 Конституції України права людини і громадянина на працю та право заробляти працею на життя, які належать до основних прав і свобод людини і громадянина та не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Оскільки, вимога позивача про допуск до роботи є похідною вимогою від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, суд першої інстанції вважав, що вона також підлягає задоволенню, хоча й позивач вже приступила до своїх безпосередніх обов`язків, однак, в наказі вказано, що лише на період воєнного стану.

З огляду на те, що в період з 14 грудня 2021 року до 25 лютого 2022 року позивачу було призупинено виплату заробітної плати, а в порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для задоволення позовної вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задовленні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вказанва вимога ОСОБА_1 є необґрунтованою, адже сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, адже судом першої інстанції не надано жодної оцінки аргументам відповідача, приведеним у відзиві на позовну заяву та заперечення на захист своїх прав та законних інтересів, а також не зазначено з яких підстав не застосовано норми права, на які посилався відповідач.

Зокрема, відповідач наголошував, що постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 не змінює встановлений п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» порядок відсторонення від роботи, а додатково встановлює обов`язок роботодавця відсторонювати працівників, які відмовляються або ухиляються від провденння щеплення та не не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень.

В свою чергу, позивачем ні відповідачу, ні суду, не надано доказів про те, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідач мав визначений законом обов`язок щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення.

Право позивача було обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовилась від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування.

Також відповідач вважає, що в оскаржуваному наказі чітко визначено норми чинного законодавства, якими він керувався під час його видання, а також зазначено на підставі чого видано наказ, а саме: акт, який наявний в матеріалах справи.

Щодо порушення права позивача на конфіденційність особистої інформації, то відповідач зазначає, що сам по собі сертифікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме факт вакцинації.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення моральної шкоди, не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця», а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Укрзалізниця» Пашко С. Г. підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою, у відзиві на апеляційну скаргу просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 09.07.2021 призначена станційним робітником 2 розряду станції Осикувата і працює по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 від 02.09.2019.

26 листопада 2021 року позивач була ознайомлений з попередженням про відсторонення її від роботи, в разі якщо вона до 09 грудня 2021 року не надасть документ про вакцинацію або сертифікат щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595.

20.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до в.о. начальника 3нам`янської виробничого підрозділу Знам`янської дирекції залізничних перевезень із запереченням проти попередження про відсторонення від роботи, у якому виклала власні аргументи щодо незаконності відсторонення від роботи та недопустимості примушування до здійснення профілактичних щеплень проти СОVID-19, яке відсутнє в переліку обов`язкових щеплень, та є обмеженням її конституційних прав та свобод.

14.12.2021 начальником відділу роботи станції ОСОБА_2 , черговим по залізничній станції Осикувата ОСОБА_3 , електромеханіком СЦБ Долинської станції сигналізації та зв`язку ОСОБА_4 , складено акт № 015 про те, що 14.12.2021 ОСОБА_1 не надала до виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ Укрзалізниця» документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID-19 однією чи двома дозами вакцини або висновок лікаря про наявність протипоказань до обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма 028-1/о) через тимчасове утримання від вакцинації.

Наказом від 14 грудня 2021 року за № ДН-3-01/1629 «Про відсторонення від роботи», позивача ОСОБА_1 з 14.12.2021 було відсторонено від роботи до моменту усунення причин відсторонення, наказано не допускати її до робочого місця до видання наказу про допуск до роботи, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати. При видачі наказу в.о. начальника виробничого підрозділу керувався ст. 46 КзпПУ, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236.

Наказом начальника дирекції від 25.02.2022 № ДН-3-01/303 ОСОБА_1 з 25.02.2022 допущено до роботи станційного робітника 2 розряду станції Осикувата на підставі особистої заяви та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні».

Відповідно до довідки про доходи виробничим підрозділом «Знам`янської дирекції залізничних перевезень» регіональна філія «Одеська залізниця» від 21.12.2021 № 150 нарахована заробітна плата ОСОБА_1 в період з червня по листопад в розмірі 14 519,73 грн, за жовтень нараховано 3068,87 грн, за листопад нараховано 3050,00 грн, кількість відпрацьованих днів не вказана.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, прийняте у виді наказу, не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, Постанові КМУ № 1236 від 09.12.2020, Закону України № 1645-ІІІ від 06.04.2000 та ст. 46 КЗпП України, оскільки чинним законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця здійснювати відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення проти COVID-19, тим паче таке відсторонення без збереження заробітної плати не лише не передбачено трудовим законодавством, а ще й порушує гарантовані статтею 43 Конституції України права людини і громадянина на працю та право заробляти працею на життя, які належать до основних прав і свобод людини і громадянина та не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна, з огляду на таке.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій» (далі -Перелік № 2153) обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595.

Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що:

«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що:

«4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що:

«предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 09.07.2021 призначена станційним робітником 2 розряду станції Осикувата і працює по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 від 02.09.2019 (а.с.11).

Розділом 5 посадової інструкції ОСОБА_1 визначено її завдання та обов`язки:

- прибирає приміщення поста, витирає пил, підмітає і миє вручну підлогу та східці, миє вікнні рами і скло, стіни, панелі, дверні блоки, меблі;

- прибирає прилеглу територію станції, обкошує від трави і бур`яну;

- прибирає та дезінфікує туалет;

- виконує очистку перону від снігу і льоду;

- збирає сміття, відходи і транспортує їх з виробничих приміщень на спеціально виведену площадку-сміттєзбірник;

- одержує мийні засоби і інвентар;

- здійснює огляд за кімнатними рослинами, виконує роботи на квітнику, знешкоджує бур`яни, розпушує землю, поливає, саджає та пересаджує квіти;

- виконує вказівки начальника станції (а. с. 170-171).

Наказом від 14 грудня 2021 року за № ДН-3-01/1629 «Про відсторонення від роботи», позивача ОСОБА_1 з 14.12.2021 було відсторонено від роботи до моменту усунення причин відсторонення, наказано не допускати її до робочого місця до видання наказу про допуск до роботи, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати. При видачі наказу в.о. начальника виробничого підрозділу керувався ст. 46 КзпПУ, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (а. с. 44).

Наказом начальника дирекції від 25.02.2022 № ДН-3-01/303 ОСОБА_1 з 25.02.2022 допущено до роботи станційного робітника 2 розряду станції Осикувата на підставі особистої заяви та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні» (а. с. 47).

Відповідно до довідки про доходи виробничим підрозділом «Знам`янської дирекції залізничних перевезень» регіональна філія «Одеська залізниця» від 21.12.2021 № 150 нарахована заробітна плата ОСОБА_1 в період з червня по листопад в розмірі 14 519,73 грн, за жовтень нараховано 3068,87 грн, за листопад нараховано 3050,00 грн, кількість відпрацьованих днів не вказана (а.с.14).

З аналізу наведених норм права та встановлених судом обставин вбачається, що застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду станційного робітника, позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо.

ОСОБА_1 відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним).

Суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, а тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

З аналізу трудових обов`язків ОСОБА_1 не вбачається, що вона, працюючи станційним робтіником, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

За таких обставин, суд першої інстанції, надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, але помилився щодо мотивів задоволення, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Крім того, позивач була допущена до роботи 25 лютого 2022 року, тому рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про допуску до виконання своїх обов`язків ОСОБА_1 слід скасувати, провадження в справі в цій частині належить закрити, оскільки відсутній предмет спору.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 688/51/22 (провадження № 61-7989св22).

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. Уразі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Враховуючи, що відсторонення позивача від роботи було неправомірним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього раробітку за час незаконного відсторонення.

За змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року в частині відмови у допуску позивача до виконання своїх обов`язків скасуванню та провадження у справі в цій частині закриттю, а в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи рішення суду підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволеннню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів задоволених вимог про визнання незаконним та скасування наказу, а в частині відмови у допуску позивача до виконання своїх обов`язків скасуванню та провадження у справі в цій частині закриттю, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2022 року в частині відмови у допуску позивача до виконання своїх обов`язків скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

В частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04.04.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник