Справа № 388/568/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,

за участю секретарів Поліщук Т.І., Лященка Я.О.,

представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом до відповідача та просить: 1) скасувати наказ Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» № 528-зв від 26 серпня 2021 року «Про припинення трудового договору»; 2) поновити позивачку на посаді провідного юрисконсульта управління з загальноправових питань та податкових питань Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» з 26 серпня 2021 року.

Позов мотивує тим, що 3 серпня 2021 року була призначена на посаду провідного юрисконсульта управління з загальноправових питань та податкових питань Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (далі АТ «ПГЗК») з встановленням випробувального строку у два місяці.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 16 серпня 2021 року № 207, ОСОБА_3 як офіцера запасу було призначено на посаду офіцера юридичної групи у званні молодішого лейтенанта юстиції.

Для виконання наказу від 16 серпня 2021 року № 207, тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 , направив ОСОБА_3 до Кропивницького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

26 серпня 2021 рок тимчасово виконуючим обов`язки начальника Кропивницького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки було видано припис, яким ОСОБА_3 запропоновано вибути в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 для укладення контракту.

26 серпня 2021 року ОСОБА_3 прийняла справи та посаду офіцера юридичної групи військової частини НОМЕР_2 , уклавши з військовою частиною контракт.

Позивачка стверджує, що вона повідомила керівництво управління з загальноправових питань та податкових питань АТ «ПГЗК» про призначення на посаду офіцера юридичної групи військової частини НОМЕР_2 та повинна приступити до виконання обов`язків військової служби з 26 серпня 2021 року.

Відповідач у свою чергу вчинив тиск на позивачку з метою подання нею заяви про звільнення за угодою сторін, погрожуючи звільнити за прогул в разі неподання цієї заяви.

26 серпня 2021 року ОСОБА_3 під тиском відповідача подала заяву про звільнення з посади провідного юрисконсульта управління загальноправових питань та податкових питань АТ «ПГЗК» та цього ж дня відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору № 528-зв від 26 серпня 2021 року.

З 18 березня 2014 року по дату звільнення позивачки, а також тепер в Україні діє особливий період, який закінчується прийняттям Президентом України рішення про переведення усіх інстанції України на функціонування в умовах мирного часу.

На переконання ОСОБА_3 ч. 2 ст. 119 КЗпП України забороняє роботодавцю звільняти військовослужбовця, який приступив до виконання обов`язків військової служби, незалежно від підстав звільнення.

ОСОБА_3 вважає, що було грубо порушено її права.

АТ «ПГЗК» надіслало до суду відзив на позовну заяву. Позов не визнає та просить відмовити в ньому.

Відповідач у цьому відзиві зазначає, що в період з 3 серпня 2021 року по 26 серпня 2021 року ОСОБА_3 працювала на посаді провідного юрисконсульта групи супроводження спорів, взаємодії з контролюючими та правоохоронними органами відділу із загальноправових та податкових питань.

25 серпня 2021 року позивачкою було подано письмову заяву про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 26 серпня 2021 року.

Згідно з волевиявленням позивачки було досягнуто домовленості між працівником та підприємством про припинення трудового договору за угодою сторін з 26 серпня 2021 року за п. 1 ст. 26 КЗпП України.

26 серпня 2021 року ОСОБА_3 особисто отримала трудову книжку, про що свідчить її власноручний підпис у розписці, в якій відображено, що 26 серпня 2021 року ОСОБА_3 ознайомлена та згодна із записами в наказі про припинення трудового договору, записами щодо її трудової діяльності в АТ «ПГЗК» та причини звільнення в трудовій книжці, претензій немає.

Відповідач зазначає, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

АТ «ПГЗК» зазначає, що жодним чином не був обізнаний про існування припису від 26 серпня 2021 року до звернення позивачки до суду.

Відповідач заперечує факт чинення будь-якого тиску на ОСОБА_3

ОСОБА_3 надіслала до суду відповідь на відзив. У ньому стверджує, що відповідач був обізнаний про її виклик до Територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проходження військово-лікарської комісії. Заяву про звільнення нею подано 26 серпня 2021 року.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача АТ «ПГЗК» Лосєв Д.В. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в ньому.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що працює у відповідача начальником відділу. Йому відомо, що ОСОБА_3 працювала у відповідача менше одного місяця, оскільки подала заяву про звільнення за угодою сторін, що було реалізовано. Звільнення позивачки відбулось влітку 2021 року. Точно сказати не може, але на дату звільнення позивачки повноваженнями на звільнення була наділена ОСОБА_5 .

Під час звільнення працівник надає ініціативу на звільнення. Коли ОСОБА_3 подала свою заяву про звільнення, відповідно тоді дізнався про її волевиявлення. Це відбувалось влітку 2021 року, точну дату не пам`ятає. Чи особисто ОСОБА_3 принесла йому заяву на звільнення не пам`ятає. Особисто на заяву позивачки ставив резолюцію, розглядаючи заяву якийсь час, однак скільки точно не пам`ятає. Можливо здійснював перевірку цієї заяви коли перерозподіляв обов`язки працівника, який виявив бажання звільнитись, однак точно не пам`ятає. Хтось з інших працівників повинен займатися справами працівника, який виявив бажання звільнитись.

Після погодження ним звільнення працівника, заява передається до відділу кадрів для оформлення звільнення. За загальним правилом йому підлеглі приносять документи, а після їх вивчення забирають з результатом розгляду. У робочому порядку вирішується питання про здачу справ працівника при його звільненні.

На пам`ятає кому ОСОБА_3 здавала справи під час свого звільнення. Можливо вона їх не мала, оскільки працювала короткий строк.

Можливо ним підписувався обхідний лист позивачки.

Особисто не вирішує питання про звільнення працівника, а виключно висловлює своє переконання в резолюції на заяві працівника. Не пам`ятає чи з кимось з працівників обговорював питання звільнення ОСОБА_3 .

Трудову книжку звільненому працівникові, а також копію наказу про звільнення особисто не видає, а тому з цього приводу йому нічого невідомо.

В очолюваному ним відділі не займаються питаннями військового обліку. Особисто не знав, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем. Не пам`ятає чи були зауваження до роботи позивачки.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що працює начальником відділу кадрів АТ «ПГЗК». З моменту звільнення ОСОБА_3 пройшло багато часу, а тому мало пам`ятає з приводу її звільнення. Позивачка працювала нетривалий період, а тому навіть візуально її не пам`ятає. Звільнення ОСОБА_3 здійснювалось за угодою сторін на підставі її заяви. Не пам`ятає коли була звільнена позивачка. Звільнення на підприємстві відбувається із визначених підстав. У цьому конкретному випадку воно здійснювалось згідно з поданою ОСОБА_3 заявою. Особисто не знає де саме позивачка писала заяву на своє звільнення. Працівник заяву про звільнення приносить особисто. Що саме відбувалось в день звільнення ОСОБА_3 не пам`ятає. Повноваження звільняти працівників має генеральний директор та директор з персоналу та соціальних питань.

Коли працівник подає заяву на звільнення то відбувається підготовка проекту наказу про звільнення, а після звільнення вноситься запис до трудової книжки, здійснюється ознайомлення працівника зі змістом наказу.

Заяву працівника про звільнення та проект наказу відділ кадрів передає особі до повноважень якої входить звільнення працівників. Після підпису наказу, ці документи передаються до особової справи, а після цього до архіву.

Директор з персоналу на заяві працівника ставить резолюцію щодо розгляду заяви. Наявність чи відсутність на заяві резолюції безпосереднього керівника не є підставою для звільнення чи відмови в ньому.

Особисто не знає чи отримувала ОСОБА_3 обхідний лист, чи здавала свої справи, а також не знала на дату звільнення, що вона була військовослужбовцем.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що працює директором з персоналу та соціальних питань АТ «ПГЗК». За вивченням особової справи ОСОБА_3 відомо, що 3 серпня 2021 року вона була прийнята на посаду, а 26 серпня 2021 року звільнена за угодою сторін. Скарг від неї не поступало. Особисто з нею не знайома.

Не пам`ятає чи станом на 26 серпня 2021 року були акти, що регламентують процедуру звільнення. Особисто щоденно підписує більше ста заяв з приводу трудової діяльності працівників, в тому числі звільнення.

За загальним правилом заява про звільнення пишеться особисто працівником, після цього погоджується з безпосереднім керівником, далі передається до відділу кадрів, готується проект наказу про звільнення, якого вона підписує.

У відділі кадрів не погоджують звільнення. Процедура звільнення відбувається залежно від характеру звільнення.

25 серпня 2021 року ОСОБА_3 подала заяву про звільнення за угодою сторін з 26 серпня 2021 року.

Коли особисто звільняє працівника то разом з ним не з`ясовує причини його звільнення. Два роки тому на комбінаті працювало 6100 працівників.

Коли працівник звільняється то його безпосередній начальник погоджує звільнення, вона особисто не перевіряє чи здав працівник свої справи.

Особисто не знала, що ОСОБА_3 на момент звільнення була військовослужбовцем.

У серпні 2021 року не обмінювалися даними з центром комплектування та соціальної підтримки щодо військовозобов`язаний.

Їй невідомо чи мала позивачка нарікання до керівництва.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши зміст поданих заяв по суті, матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в позові з таких підстав.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що наказом № 322-пр від 30 липня 2021 року ОСОБА_3 прийнято на роботу з 3 серпня 2021 року на посаду провідного юрисконсульта управління, відділу з загальноправових та податкових питань АТ «ПГЗК» (а. с. 100).

25 серпня 2021 року ОСОБА_3 подала до АТ «ПГЗК» заяву про звільнення з 26 серпня 2021 року за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 101).

Наказом АТ «ПГЗК» від 26 серпня 2021 року № 528-зв, ОСОБА_3 звільнено з 26 серпня 2021 року з посади провідного юрисконсульта управління, відділу з загальноправових та податкових питань на підставі її письмової заяви (а. с. 102).

За змістом витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 26 серпня 2021 року № 249, молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , призначеного наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 16 серпня 2021 року № 207 на посаду офіцера юридичної групи, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26 серпня 2021 року зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і вважати таким, що 26 серпня 2021 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання обов`язків за посадою (а. с. 16).

26 серпня 2021 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (а. с. 19-22).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

За п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2020 року (справа № 359/5905/18) дійшов висновку, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами».

У цій справі суд установив, що 25 серпня 2021 року ОСОБА_3 подала відповідачу заяву про її звільнення з 26 серпня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а він у свою чергу 26 серпня 2021 року видав наказ про таке звільнення працівника.

Тобто існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за угодою сторін.

Матеріали цієї справи, а також докази досліджені судом не дають суду підстав стверджувати, що не було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Зміст поданих сторонами доказів не свідчить, що ОСОБА_3 заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Доводи ОСОБА_3 з приводу тиску на неї з боку відповідача про звільнення з посади не підтверджені належними та допустимими доказами.

Натомість, зміст розписки ОСОБА_3 від 26 серпня 2021 року поданої АТ «ПГЗК» свідчить про її згоду із записами в наказі про припинення трудового договору, записами в її трудовій книжці щодо трудової діяльності в АТ «ПГЗК» та причини звільнення в трудовій книжці, претензій щодо записів та причин звільнення немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на момент припинення трудового договору) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Радою національної безпеки і оборони України 1 березня 2014 року прийнято рішення, уведене в дію указом Президента України від 2 березня 2014 року N 189/2014 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року N 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року N 113-VIII, доручено Кабінету Міністрів України: перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня ПОВНА ГОТОВНІСТЬ; забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням і проведенням часткової мобілізації та звільненням у запас військовослужбовців (демобілізацією), які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію", у тому числі з їх перевезенням до місць проживання (перебування).

На виконання вищезазначеного Указу Президента України від 14 січня 2015 року N 15/2015, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року N 113-VIII, Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 1 липня 2015 року N 674-р.

На час виникнення спірних правовідносин вищезазначені нормативно-правові акти не втратили чинність, не скасовані, а обставини, що стали підставою для їх прийняття суттєво не змінилися.

Суд уважає, що на час вступу позивачки на військову службу за контрактом визнана рішенням Ради національної безпеки та оборони України кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені цим рішенням щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, що не закінчився й тепер.

Однак, збереження для працівників прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову, не має абсолютного характеру. Про це свідчить зміст ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що визначає таке збереження під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Під час дії особливого періоду працівник може бути звільнений з роботи, зокрема з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

У цьому конкретному випадку ініціатива на припинення трудового договору виходила від працівника ОСОБА_3 , яка особисто подала відповідачу заяву про звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. За цих обставин згода роботодавця на її звільнення з таких підстав не свідчить про порушення прав позивачки.

Суд наголошує на тому, що позивачкою в цій справі не надано доказів, що свідчать про відсутність в неї вільного волевиявлення на звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантину, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Тобто вимоги відповідача про застосування до цих правовідносин позовної давності є необґрунтованими.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість цього позову та про відмову в його задоволенні.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

За змістом ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом договору про надання юридичних послуг № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року між Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» (далі АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ) та АТ «ПГЗК» (далі Клієнт), Клієнт доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ бере на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу (юридичні послуги) з питань, що виникають у процесі господарської діяльності Клієнта в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Зміст, умови та строки виконання покладених Клієнтом на АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ завдань узгоджується сторонами шляхом укладення додаткових угод до цього Договору.

Додатковими угодами до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року, № 1 від 26 грудня 2018 року, № 2 від 1 листопада 2019 року, № 3 від 31 грудня 2020 року, № 4 від 1 грудня 2021 року, № 6 від 31 грудня 2022 року, зокрема строк дії договору продовжувався до 31 грудня 2023 року.

Довідкою голови (керівника) Адвокатського об`єднання «Всеукраїнська адвокатська допомога» від 11 січня 2019 року підтверджується, що адвоката Лосєва Д.В. 11 січня 2019 року прийнято до складу учасників на підставі рішення № 15 від 11 січня 2019 року.

Повноваження адвоката Лосєва Д.В. підтверджуються довіреностями № 52-16/77 від 24 грудня 2021 року, № 52-16/64 від 14 грудня 2022 року, копією свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю.

Додатковою угодою № 5/1 від 20 серпня 2022 року до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/ЮО/570 від 16 березня 2018 року, зокрема визначено вартість послуг, порядок оплати гонорару. Також визначено, що правова допомога вважається наданою після підписання акта надання послуг (акта прийому-передачі наданих послуг), що підписується Сторонами та скріплюється печатками.

Розрахунком розміру винагороди від 5 липня 2023 року за Договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року вартість наданої правничої допомоги складає 40320 грн та складається з: ознайомлення з матеріалами справи (вивчення матеріалів) 620 грн; перевірку та підготовку документів в обґрунтування правової позиції Клієнта 1860 грн; збір доказів (підготовка письмових документів: клопотання про ознайомлення зі справами № 213/4983/21 та 213/4594/21 в Інгулецькому районному суді м. Кривого Рогу) 1240 грн; підготовку та подання відзиву на позовну заяву 1860 грн; підготовку відповіді на адвокатський запис (представника ОСОБА_3 у справі № 388/568/22) від 19 вересня 2022 року 620 грн; участь в судових засіданнях у Долинському районному суді Кіровоградської області (в тому числі в режимі відеоконференції) 13500 грн (дев`ять судоднів); гонорар за складність справи немайнового характеру 20000 грн.

Згідно з актом № 5/1 від 5 липня 2023 року приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року, АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ надало, а Клієнт прийняв юридичні послуги (правову допомогу) відповідно до Додаткової угоди № 5/1 від 20 серпня 2022 року до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року та згідно з Розрахунком розміру винагороди за надання правової допомоги, який додається. Вартість послуг АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ за цим Актом приймання-передачі послуг становить 40320 грн.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях чч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Одразу слід зазначати, що вид та характер правничої допомоги, що відображений у Розрахунку розміру винагороди від 5 липня 2023 року за Договором про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 2018/у/ЮО/570 від 16 березня 2018 року, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою.

Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року (справа № 727/4597/19) зробив висновок, що відкриття власного рахунку адвокатом не є обов`язком, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Суд у цьому рішенні зазначав, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вищезазначеного, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 2 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 2 червня 2020 року на суму 3 000 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

ЦПК України не встановлює вимог до надання розрахунку (опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, у тому числі відображення у такому розрахунку часу витраченого адвокатом, а тому такий розрахунок може бути наданий у будь-якій письмовій формі, у тому числі може відображатися в детальному описі робіт (наданих послуг).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 2 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною.

Доводи позивачки щодо відсутності підстав для стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищезазначеного.

Позивачкою у змісті поданих заперечень на заяву про відшкодування судових витрат на правничу допомогу по суті йдеться, що сума судових витрат відповідача є завищеною в контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із врахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу та, відповідно співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

На переконання суду визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а тому суд уважає зменшити розмір таких витрат та визначити до відшкодування з позивачки на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 13000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 36, 119, 233, 234, 235 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (місцезнаходження за адресою: м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50026, ідентифікаційний код: 00191000) 13000 грн (тринадцять тисяч гривень) у відшкодування судових витрат.

У відшкодуванні решти судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24 липня 2023 року.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський