Справа № 597/1254/23
Провадження №2/597/199/2023
"18" липня 2023 р. м. Заліщики
Заліщицький районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Торської І.В.
за участю секретаря Фаринник Г.В.
представника позивача Кульгавця С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Кульгавець Сергій Михайлович , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У позовній заяві представник позивача Кульгавець С.М. просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за в АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_2 , відповідно до договору дарування від 25.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Заліщицького нотаріального округу Лютим С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №127 є власницею 53/100 частини житлового будинку, що в АДРЕСА_1 . У вказаному будинковолодінні, власницею, якого є позивачка, значиться зареєстрований з 01.02.2006 року її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3 .
03 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області №597/969/13-ц. У 2018 році ОСОБА_3 покинув своє зареєстроване місце проживання, виїхав за межі України і на разі його місце перебування позивачці невідоме. Відповідач не бере участі у оплаті за послуги електро- та газопостачання, створює позивачці незручності у користуванні власністю, чим порушує її права, як власниці.
У досудовому порядку вирішити питання про зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання неможливо, оскільки точне місцезнаходження відповідача невідоме. Обставини відсутності відповідача за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 тривалий час стверджуються актом про не проживання за місцем реєстрації від 06.06.2023 року, складеним депутатом Заліщицької міської ради Амбриком Т.І. на підставі свідчень сусідів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 долученим до позовної заяви.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Кульгавець Сергій Михайлович позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задоволити з мотивів, викладених у позовній заяві, вказавши, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами справи, та не надав у встановлений судом строк відзиву до суду.
Ухвалою суду від 30.06.2023 року суддя Торська І.В. відкрила провадження у цивільній справі та визначила проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Суд вважає, що відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин, а тому, керуючись положеннями ст.280 ЦПК України справу слід розглянути за відсутності відповідача з постановленням заочного рішення.
ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 25.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Заліщицького нотаріального округу Лютим С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №127, є власницею 53/100 частини житлового будинку, що в АДРЕСА_1 , що також підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим ОСОБА_2 08.02.2006 року Заліщицьким РКГ БТІ.
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Заліщицької міської ради від 27.06.2023 року №03-23/1294, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 06.06.2023 року, складеним депутатом Заліщицької міської ради Амбриком Т.І. на підставі свідчень сусідів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 в будинковолодінні АДРЕСА_1 не проживає з 2018 року.
У судовому засідання свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_3 ніколи не бачив за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2018 року.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 2018 року не проживає у спірному будинковолодінні без поважних причин, не вживає заходів для свого повернення, йому не вчинялися будь-які перешкоди у користуванні майном, домовленості між ним та позивачем щодо користування майном відсутні.
Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Нормами ч.1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік».
Відповідно до положень статті 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вимог ст.72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Згідно з постановою Верховного Суду у справі №361/6668/15-ц від 03.06.2020 року основною умовою втрати права користування житловим приміщенням є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Згідно абз.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Абзацом 3 п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання.
Матеріалами справи та показами свідків підтверджено факт не проживання відповідача ОСОБА_3 з 2018 року у спірному домоволодінні без поважних причин, а отже наявні підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач ОСОБА_3 не довів наявність поважних причин відсутності у спірному домоволодінні понад рік, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що позивач чинив перешкоди відповідачу у користуванні спірним майном.
Судом також встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є пропорційним способом захисту прав позивача та призведе до ефективного відновлення його порушених прав, оскільки належними та допустимими доказами доведено, що відповідач не проживає у спірному житлі понад рік, змінив адресу місця проживання, не вживав заходів для свого повернення, йому не вчинялись будь-які перешкоди щодо права користування вказаним житлом, а також між ним та власником житлового будинку немає жодних домовленостей щодо права користування спірним житлом.
Враховуючи викладене, суд вважає вимоги представника позивача обґрунтованими та доведеними.
Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, оскільки позивач не заявляє вимогу про стягнення судових витрат з відповідача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 272-273, 279, 280-284, ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 321, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.64, 71, 72 Житлового кодексу України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
Рішення суду може бути переглянуто за заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу, яка подається апеляційному суду Тернопільської області через Заліщицький районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, а відповідачем протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повне рішення складено 18.07.2023 року.

Повне найменування сторін:

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Торська І.В