Провадження № 22-ц/812/349/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2023 року м. Миколаїв

справа № 489/531/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 13 лютого 2023 року під головуванням судді Костюченка Г.С., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Національна академія внутрішніх справ (далі - НАВС) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 серпня 2021 року між НАВС та ОСОБА_1 було укладено договір про розстрочення суми відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у НАВС, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 був зобов`язаний протягом одного року, з дня підписання договору, сплатити суму відшкодування у сумі 37 269 грн 59 коп. Згідно довідки відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС, відповідачем було сплачено 21 406 грн 00 коп.

Посилаючись на те, що відповідач протягом року не відшкодував у повному обсязі витрати, пов`язані з утриманням у НАВС та таким чином не виконав умови договору від 02 серпня 2021 року, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вартість витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у сумі 15 863 грн 59 коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 1343 грн 96 коп. та трьох відсотків річних від простроченої суми 242 грн 52 коп., а всього 17 450 грн 07 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2023 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Роз`яснено позивачу право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі НАВС, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На думку апелянта, суд першої інстанції, не з`ясував всіх обставин справи, не врахував предмету спору та помилково застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року (справа № 804/285/16), Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року (справа № 185/10751/18), у яких правовідносини не є тотожними із тими, що існують у даній справі. НАВС зазначала, що предметом їх позову є невиконання умов цивільно-правового договору про розстрочення суми відшкодування витрат, укладеного після звільнення відповідача. На момент укладання договору між відповідачем та НАВС не існувало жодних трудових (службових) правовідносин, спори за якими могли б розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а тому спір щодо невиконання умов договору розстрочення не відноситься до категорії справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Суд першої інстанції проігнорував той факт, що спір виник між фізичною особою та навчальним закладом, що є бюджетною неприбутковою установою та не є суб`єктом владних повноважень і не здійснює публічно-владних управлінських функцій, тобто у даному спорі взагалі відсутні суб`єкти владних повноважень.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Також ОСОБА_1 пояснив, що у вересні 2020 року з ним було достроково розірвано контракт про здобуття освіти, укладений із Національною академією внутрішніх справ та згодом між ним та НАВС було укладено договір про розстрочення суми відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у НАВС.

Представник НАВС в судове засідання не з`явився. Про день, час і місце розгляду справи позивач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява НАВС не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки між сторонами фактично виник спір, на який поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 409/932/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 185/10751/18.

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

До такого висновку суд першої інстанції обгрунтовано дійшов з урахуванням правових позицій, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаних постановах.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що спір виник у результаті невиконання відповідачем цивільно-правової угоди щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утримання його у НАВС, яка укладена вже після звільнення зі служби, у зв`язку з чим вирішення цього спору належить до компетенції цивільного суду, оскільки як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах від 12 грудня 2018 року, 30 січня 2019 року, 13 березня 2019 року та від 10 квітня 2019 року, спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Укладений між сторонами договір розстрочення спрямований на забезпечення відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, та не змінює природу правовідносин щодо цих коштів, а лише визначає порядок та строки їх повернення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

З огляду на викладене, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, то апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року