Дата документу 25.07.2023 Справа № 317/1232/22
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 317/1232/22Головуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І.
Пр. № 22-ц/807/1194/23Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Кухаря С.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва Віталія Валентиновича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької районної Державної лікарні ветеринарної медицини про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), який у подальшому уточнив (а.с. 16-19) та в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 11882,39 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з 04.07.2022 року по день фактичного розрахунку; вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітків, що складає 44919,39 грн.; судові витрати на сплату судового збору у розмірі 992,40 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що у період з 13.05.2021 по 30.06.2022 позивач знаходився у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 11882,38 грн. Підвердженням факту існування заборгованості є відповідна довідка № 120 від 06.07.2022. 30.06.2022 наказом № 49-к від 30.06.2022 позивач був звільнений з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Вказаним наказом також була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 11 календарних днів. У порушення положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України у день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Також позивач зазначає, що під час його роботи бухгалтерією Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини у порушення вимог ст. 110 КЗпП України та ч.1 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» не видавались табуляграми про заробіток. На підставі ст. 44 КЗпП та враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Крім цього, згідно з положенням ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 680,60 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сакояна Д.І. (а.с. 12). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 22-23) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 березня 2023 року (а.с. 183-189) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково. Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 138,27 грн.

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задоволення його позовних вимог, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач Запорізька районна державна лікарня ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В. у своїй апеляційній скарзі (а.с. 194-200) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 207).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В. на рішення суду першої інстанції у цій справі відкрито 24 травня 2023 року (а.с. 219), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 220).

Оскільки, з змістом ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с.224-227).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, у період з 19.06.2023 року по 19.07.2023 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (а.с. 228).

В автоматизованому порядку суддями Бєлкою В.Ю. та Кухарем С.В. у цій справі замінено суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с. 229-230). Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови… За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 4, 12, 13, 81-83, 141, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього лише в частині його задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так судом першої інстанції було правильно встановлено, що трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується, що позивача було прийнято на посаду юриста Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з 13.05.2021 на підставі наказу № 17-к від 12.05.2021 (а.с. 133-143).

Відповідно до наказу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини №49-к від 29.06.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади юриста Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з 30.06.2022 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. Даним наказом передбачена виплата компенсації за невикористану відпустку за період з 13.05.2021 і по день звільнення, що становить 11 календарних днів (а.с. 10).

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у день звільнення ОСОБА_1 , у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, Запорізька районна державна лікарня ветеринарної медицини не виплатила останньому заробітну плату. За змістом довідки Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини № 120 від 06.07.2022 сума заборгованості перед ОСОБА_1 станом на 01.07.2022 складає 11882,38 грн. (а.с. 8).

Відповідачем в обґрунтування неможливості своєчасного розрахунку з позивачем зазначено, що Запорізька районна державна лікарня ветеринарної медицини є державним підприємством з підпорядкуванням ГУ Держпродспоживслужбі України в Запорізькій області та належить до сфери управління Мінекономіки України. Відповідне фінансування відповідача проводиться Державною казначейською службою.

Листом Міністерства економіки України, з метою виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 311-р від 26.04.2022 «Про передачу бюджетних призначень, передбачених Міністерства економіки у 2022 році» та здійснення корегування проведених з початку бюджетного періоду касових видатків, залишків невикористаних бюджетних асигнувань і перенесення планових показників, призупинено з 08.07.2022 проведення розрахунково-касового обслуговування за певними бюджетними програмами. (а.с. 57).

На підтвердження відсутності фінансування установи відповідачем надано копії виписок по рахункам Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини (а.с. 48-53) та реєстри бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів (а.с.54-56).

Під час розгляду даної справи в суді, 19.08.2022 року відповідачем було здійснено виплату заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 , що підтверджується випискою від 23.08.2022 по банківській картці АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_1 (копія а.с. 121) та визнається сторонами.

Враховуючи дану обставину та заяву позивача від 28.03.2023 року, у якій він зазначав, що не підтримує позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, на теперішній час відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка після звернення до суду була виплачена позивачу.

Приписами ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Відповідно до вказаної постанови за розрахунковий період для визначення середньомісячної заробітної плати беруться виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Позивача було звільнено 30.06.2022, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за квітень та травень 2022 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період.

За змістом довідки № 155 від 18.11.2022 Запорізької районноїдержавної лікарніветеринарної медицини розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за квітень-травень 2022 року складає 12606,78 грн. Середньоденна заробітна плата за вказаний період склала 586,36 грн. (а.с. 149).

В уточненій позовній заяві позивач визначив, що середній заробіток підлягає стягненню з 04.07.2022 по день фактичного розрахунку відповідача по заробітній платі, тобто по 19.08.2022 (а.с. 18).

Так, у липні (починаючи з 04 числа) було 20 робочих днів, а у серпні (до 19 числа включно) 15 робочих днів. Сумарно 35 робочих днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 35 днів х 586,36 грн./день = 20522,60 грн.

Відповідачем надано до суду контррозрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , однак суд першої інстанції правильно оцінив його критично, оскільки у ньому наявні арифметичні помилки.

Оскільки, відповідачем не надано суду табелю обліку робочого часу за вказані місяці, з якого суд першої інстанції міг би взяти відомості щодо фактично відпрацьованих днів, тому при здійсненні розрахунку та визначенні кількості робочих днів за період затримки розрахунку, який визначений позивачем з 04.07.2022 по 19.08.2022, то суд першої інстанції правильно керувався відповідними листами Міністерства соціальної політики, якими встановлено норми тривалості робочого часу.

Суд першої інстанції правильно не погодився з твердженням представника відповідача щодо відсутності вини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в невиплаті позивачу заробітної плати, оскільки відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 доведення відсутності вини у несвоєчасному розрахунку при звільненні покладається на роботодавця. При цьому відсутність у роботодавця коштів сама по собі не виключає його відповідальності.

Також правильно суд першої інстанції вважав безпідставними посилання представника відповідача у додаткових письмових поясненнях від 23.03.2023 на те, що відповідач на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що жодного документального чи іншого підтвердження тому, що саме внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили позивачу вчасно не була виплачена заробітна плата (відповідний висновок торгово-промислової палати тощо) у матеріалах справи немає. Отже, існування даних обставин відповідачем у цій справі не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду 06.06.2019 ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, дотримання принципу справедливості під час здійснення правосуддя є необхідним, що закріплено як на національному, так і на міжнародному рівні; дотримання даного принципу і засади цивільного судочинства є безумовно необхідним і під час прийняття судового рішення і у даній справі.

Виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності, врахувавши наведеним вище критерії, суд першої інстанції правильно вважав за доцільне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування у розмірі 11000,00 грн.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 суми вихідної допомоги у розмірі трьох середніх заробітків суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Відповідно доположень ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40, п. 6 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомогау розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову)службу (п. 3 ст. 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат;внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (ст. 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але неменше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав,зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як правильно встановлено судом першої інстанції з наказу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини № 49-к від 29.06.2022 (копія а.с.10, ОСОБА_1 звільнено з посади юриста Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з 30.06.2022 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що кореспондується з ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Суд першої інстанції правильно констатував, що стаття 44 КЗпП України не передбачає виплату працівникові при звільненні за ч. 1 ст. 38 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, а розповсюджується саме на частину 3 цієї статті.

Умовами Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини на 2021-2023 роки зі змінами та доповненнями, засвідчена належним чином копія якого разом з відповідними додатками міститься в матеріалах справи (а.с. 74-115), не передбачено виплату вихідної допомоги працівникам при звільненні за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

З мотивів викладених вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги у розмірі трьох середніх заробітків не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В. є такими, що фактично дублюють доводи його відзиву проти позову позивача у цій справі (а.с. 38-41), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України врахував вищезазначені правові висновки Верховного Суду.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах позовних вимог та підстав позову, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В., передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.

Відповідач Запорізька районна державна лікарня ветеринарної медицини та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі, в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва В.В. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини в особі представника Пінаєва Віталія Валентиновича залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 25.07.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю.Кухар С.В.