Провадження № 22-ц/812/788/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 липня 2023 року м. Миколаїв

справа № 489/585/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Ямкової О.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Підприємства комунальної власності області «Фармація»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року під головуванням судді Микульшиної Г.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено цього ж числа, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Підприємства комунальної власності області «Фармація» (далі ПКВО «Фармація») про захист трудових прав,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПКВО «Фармація» про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що у період з 10 січня 2003 року по 13 січня 2023 року перебувала у трудових відносинах з ПКВО «Фармація». У зв`язку з початком повномасштабної агресії Російської Федерації вона виїхала за кордон та продовжила працювати в дистанційному режимі. 13 січня 2023 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням, згідно наказу № 9-к від 10 січня 2023 року. Відповідно до даного наказу днем звільнення визначено 13 січня 2023 року. Вказаним наказом також була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 30 грудня 2021 року по 13 січня 2023 року тривалістю 24 календарних дні. Оскільки позивач перебуває за кордоном, вона та відповідач обмінювались електронними повідомленнями. Копію наказу про звільнення позивач отримала на свою електронну адресу, проте жодної інформації про нараховані їй при звільненні кошти надано не було та не було їх і виплачено. Після подання нею 30 січня 2023 року заяви на адресу відповідача, вона 02 лютого 2023 року на електронну пошту отримала відповідь та розрахунковий лист, після чого їй стало відомо про заборгованість на момент звільнення в розмірі 58 593,33 грн., з яких борг по заробітній платі за 2022 рік - 48743 грн, а 9850,33 грн, нарахування за відпрацьований робочий час у січні та компенсація за невикористану відпустку.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що також має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з часу звільнення до постановлення судом рішення.

Посилаючись на те, що під час її звільнення з нею не проведено повного розрахунку по заробітній платі та відповідачем при звільненні не було своєчасно видано їй трудову книжку, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 58 593,33 грн, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Узагальнені доводи інших учасників справи

Під час розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив позов задовольнити частково, а саме стягнути з ПКВО «Фармація» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 48731,89 грн, в інших позовних вимогах відмовити, посилаючись на те, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 , перебуваючи за кордоном, працювала дистанційно, надано не було. Натомість стверджує, що з 18 квітня 2022 року по 13 січня 2023 року вона не виконувала ніякої роботи та була відсутня на робочому місці без поважних причин. В той же час відповідач зазначає, що згідно виконаного підприємством розрахунку від 13 січня 2023 року ОСОБА_1 нараховано 59 593,33 грн, з яких заробітна плата - 51 731,89 грн, компенсація за 24 дні невикористаної відпустки - 7861,44 грн. При цьому частину заборгованості по заробітній платі в розмірі 3000,00 грн, ОСОБА_1 було сплачено 02 березня 2023 року. Таким чином станом на 06 березня 2023 року заборгованість по заробітній платі складає 48 731,89 грн.

Також ПКВО «Фармація» посилається на те, що є комунальним унітарним комерційним підприємством, отримує дохід лише від реалізації лікарської продукції, має значну заборгованість у розмірі 13 113 000,00 грн, що призводить до затримки виплати заробітної плати працівникам.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ПКВО «Фармація» на користь ОСОБА_1 суму, що належала їй до виплати при звільненні, в розмірі 56 593,33 грн, а саме 48 731,89 грн, - заробітна плата, 7 861,44 грн, - компенсація за 24 дні невикористаної відпустки. Також суд стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 січня 2023 по 25 травня 2023 в розмірі 43 585,92 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Суд також стягнув з відповідача на користь держави 1 073,60 грн, судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що норми статті 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. На день звільнення ОСОБА_1 всі суми, що належали їй до виплати при звільненні (заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку), відповідачем ПКВО «Фармація» сплачено не було. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з врахуванням 3000, 00 грн, які було сплачено відповідачем добровільно.

Суд не врахував заперечення відповідача проти позову щодо того, що підприємство перебуває у тяжкому матеріальному стані і у нього відсутні кошти на виплату заробітної плати, оскільки сама по собі відсутність у нього грошових коштів не є поважною причиною невиплати зарплати. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Щодо заперечень відповідача проти позову в зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 починаючи з квітня 2022 року не виконувала свою роботу та без поважних причин не з`являлась на робочому місці, суд не прийняв їх до уваги, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, та, навпаки, спростовуються його ж твердженнями (діями) про нарахування заробітної плати за вказаний період та визнанням позову в частині стягнення нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати в сумі 48 731,89 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПКВО «Фармація», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення суду скасувати частково та ухвалити в частині стягнення з відповідача заборгованості, нове, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 48731,89 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка в позовній заяві не просить суд стягнути з відповідача компенсацію за дні невикористаної відпустки. Водночас, суд не прийняв до уваги доводи які виклав у відзиві на позовну заяву відповідач та вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши ПКВО «Фармація» сплатити ОСОБА_1 крім заборгованості по заробітній платі, як просила позивач, ще й компенсацію за дні невикористаної відпустки.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від позивача до апеляційного суду не надійшов.

2. Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до 13 січня 2023 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами в її трудовій книжці (а.с.20-28).

Згідно Наказу ПКВО «Фармація» № 9-К від 10 січня 2023 року ОСОБА_1 , фахівця з бухгалтерського обліку з розрахунків, звільнено з займаної посади з 13 січня 2023 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Бухгалтерії наказано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 24 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 30 грудня 2021 року по 13 січня 2023 року (а. с. 29).

Відповідно до розрахунку при звільненні вих. № 02/10-11 від 13 січня 2023 року, виконаному ПКВО «Фармація», ОСОБА_1 нараховано 59 593,33 грн, з яких: 51 731,89 грн - заробітна плата, 7 861,44 грн - компенсація за 24 дні невикористаної відпустки (а. с. 56).

Згідно відомості про виплату готівки № 73 від 02 березня 2023 року ПКВО «Фармація» було частково сплачено ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 000,00 грн, шляхом перерахування вказаної суми на її банківську картку(а.с. 54-55,100).

Відповідно до довідки ПКВО «Фармація» вих. № 98 від 10 квітня 2023 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 463,68 грн (а.с. 64).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 (далі Постанова № 13), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 21 цієї Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

За пунктом 32 Постанови № 13 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 № 100.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями), чинність якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності, середній заробіток для виплати працівникові за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідач у відзиві на позов визнавав наявність не сплаченої позивачці заробітної плати в розмірі 48 731,89 грн, та компенсації за 24 дні невикористаної відпустки в розмірі 7 861,44 грн.

Відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, судом першої інстанції вірно стягнуто з відповідача на користь позивачки суму заборгованості, що належала їй до виплати при звільненні, в розмірі 56 593,33 грн, (з врахуванням 3000 грн які були сплачені відповідачем 02 березня 2023 року), а саме 48 731,89 грн - заробітна плата, 7 861,44 грн - компенсація за 24 дні невикористаної відпустки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 січня 2023 року по 25 травня 2023 року в розмірі 43 585,92 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться лише до того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог стягнувши суму грошової компенсації за 24 календарних дні невикористаної щорічної відпуски, оскільки на думку апелянта, позивачка таких вимог не заявляла.

Між тим, зазначені доводи суперечать змісту позову ОСОБА_1 , з якого видно, що позивачка, обґрунтовуючи розмір не сплаченої їй при звільненні заборгованості по заробітній платі, який вона просила стягнути з відповідача в сумі 58593,33 грн., зазначила, що ця заборгованість складається з боргу по заробітній платі в розмірі 48743 грн. та 9850,33 грн., нарахування за відпрацьований робочий час у січні та компенсації за невикористану відпустку.

Отже, розглядаючи позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача не сплаченої їй при звільненні заборгованості, в тому числі, компенсації за невикористану відпустку, суд діяв в межах заявлених позовних вимог.

Інших доводів щодо проведених судом розрахунків заборгованості, а також стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційна скарга не містить.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення в частині, яке оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Підприємства комунальної власності області «Фармація» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді Т.Б. Кушнірова

О.О. Ямкова

Повне судове рішення складено 27 липня 2023 року.