Постанова

Іменем України

31 березня 2023 року

м. Київ

справа № 191/2151/20

провадження № 61-12030св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стрижак Євгеній Юрійович, на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року під головуванням судді Твердохліб А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 загальну суму боргу у розмірі 792 914,26 грн, яка складається з суми боргу за договором позики в сумі 703 000 грн, 3 % річних у сумі 38 091,18 грн, індексу інфляції в порядку статті 625 ЦК України в сумі 51 823,08 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 20 липня 2018 року він та ОСОБА_3 уклали договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в сумі 773 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 15 листопада 2018 року, що підтверджено відповідним договором. Даний договір позики був безвідсотковим.

На час подання позову до суду, відповідач має заборгованість у сумі 703 000 грн, оскільки за квитанцією Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» від 18 лютого 2020 року ОСОБА_2 здійснив часткове виконання зобов`язання за договором позики у сумі 70 000 грн. Також, загальна сума штрафних санкцій становить 38 091,18 грн та сума інфляційного збільшення становить 51 823,08 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області заочним рішенням від 19 січня 2022 року позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 20 липня 2018 року в сумі 703 000 грн; інфляційні витрати 51 823, 08 грн; 3 % річних у сумі 38 091,18 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишив без задоволення.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року залишив без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторони дійшли спільної згоди про те, що грошові кошти будуть перебувати у користуванні відповідача визначений період часу і встановили строк їх повернення, про що склали відповідний письмовий договір, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та умови її повернення.

Взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач в повному обсязі не виконав та, з урахуванням часткового погашення, неповернутою залишилась сума позики у розмірі 703 000 грн. При цьому, розрахунок індексу інфляції та 3 % річних здійснені відповідно до закону та договору позики, а тому сума інфляційного збільшення становить 51 823,08 грн та сума 3 % річних - 38 091,18 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стрижак Є. Ю., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20. У справі № 916/667/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані, є даними на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, є за своєю суттю розпискою, відповідають визначенню доказів, наведеному в процесуальних кодексах, а тому вони є письмовим доказом.

У справах № 753/1349/20 та № 501/1243/20 Верховний Суд вказав, що підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю боргова розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За договором позики від 20 липня 2018 року позикодавцем не передано грошових коштів відповідачу. Зазначений договір не містить власноручного надпису ОСОБА_2 щодо отримання грошових коштів та позивачем не надано розписки на підтвердження факту передачі грошових коштів, всупереч вимогам пункту 12 цього договору.

Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., ОСОБА_1 , третя особа: Синельниківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 03 серпня 2021 року у справі № 202/4684/20 позов ОСОБА_2 задовольнив. Виконавчий напис, вчинений 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., зареєстрований в реєстрі за № 1217, яким запропоновано звернути стягнення на майно ОСОБА_2 , а саме на нежитлову господарську будівлю під літерою Б-1 за номером АДРЕСА_1 , площею 348,1 кв. м, визнав таким, що не підлягає виконанню. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції у справі № 202/4684/20 зазначив, що відсутні підстави вважати, що на час вчинення виконавчого напису заборгованість за договором позики була безспірною, оскільки звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, ОСОБА_1 не надав доказів отримання позичальником кредитних коштів.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Алістратова О. І.,подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 вказує, що жодного заперечення щодо фактичного неотримання грошових коштів у суді першої інстанції відповідач не заявляв, а навпаки відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив про підтвердження факту існування основного боргу за договором позики, проте не погоджувався з розрахунком за статтею 625 ЦК України та можливістю подвійного стягнення.

У пункті 1 підписаного сторонами договору позики від 20 липня 2018 року передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 773 000 грн. Застосування дієслова у минулому часі означає, що дія відбулася до моменту повідомлення про неї. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21.

Також, Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська ухвалено судове рішення 20 травня 2021 року у справі № 202/4496/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, з підстав відсутності згоди подружжя під час укладання договору позики, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. При цьому, з боку ОСОБА_2 до суду надійшла заява, якою він не заперечує проти задоволення позовних вимог та не заперечує щодо отримання коштів без згоди подружжя.

Відповідач не звертався з позовними вимогами щодо визнання договорів позики та іпотеки від 20 липня 2018 року недійсними.

Крім того, часткова сплата відповідачем боргу у розмірі 70 000 грн свідчить про визнання боргу.

Разом з тим, посилання відповідача на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року у справі № 202/4684/20 є необґрунтованим, оскільки суд в цій справі не встановив факт відсутності передачі грошових коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 грудня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Верховний Суд ухвалою від 22 грудня 2022 року зупинив виконання заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

Справа № 191/2151/20 надійшла до Верховного Суду 02 січня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 липня 2018 року ОСОБА_1 з однієї сторони (позикодавець) та ОСОБА_2 , з іншої сторони (позичальник) уклали договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 773 000 грн, яку зобов`язався повернути до 15 листопада 2018 року, а у випадку несвоєчасного повернення коштів - сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року у справі № 202/4684/20 позов ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., ОСОБА_1 , третя особа - Синельниківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, вчиненого 11 грудня 2019 року, яким звернуто стягнення на майно ОСОБА_2 , а саме нежитлову господарську будівлю під літерою Б-1 за номером АДРЕСА_1 , площею 348,1 кв. м, за рахунок якого забезпечено виконання умов договору позики від 20 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задоволено.

Виконавчий напис, вчинений 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., зареєстрований в реєстрі за № 1217, яким запропоновано звернути стягнення на майно ОСОБА_2 , а саме на нежитлову господарську будівлю під літерою Б-1 за номером АДРЕСА_1 , площею 348,1 кв. м, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року закрито апеляційне провадження, у зв`язку із відмовою ОСОБА_1 від апеляційного скарги.

Також встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач в повному обсязі не виконав, неповернутою залишилась сума позики у розмірі 703 000 грн. Крім того, загальна сума інфляційного збільшення становить 51 823,08 грн та загальна сума 3 % річних становить 38 091,18 грн.

З дубліката квитанції від 18 лютого 2020 року судами встановлено переведення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 платежу у сумі 70 000 грн на погашення заборгованості за договором позики.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 липня 2018 року ОСОБА_1 з однієї сторони (позикодавець) та ОСОБА_2 , з іншої сторони (позичальник) уклали договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 773 000 грн, яку зобов`язався повернути до 15 листопада 2018 року, а у випадку несвоєчасного повернення коштів - сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

З дублікату квитанції від 18 лютого 2020 року вбачається переведення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 платежу у сумі 70 000 грн на погашення заборгованості за договором позики.

Взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач в повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим залишилась непогашена сума позики у розмірі 703 000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши факт неналежного виконання відповідачем умов договору позики від 20 липня 2018 року, зокрема не повернення взятої суми позики у повному обсязі, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача основного зобов`язання - 703 000 грн, інфляційних втрат - 51 823,08 грн та 3 % річних - 38 091,18 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що за договором від 20 липня 2018 року позивачем не передано грошових коштів відповідачу, а також посилання на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року є безпідставними з огляду на таке.

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 03 серпня 2021 року у справі № 202/4684/20 позов ОСОБА_2 задовольнив.

Виконавчий напис, вчинений 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., зареєстрований в реєстрі за № 1217, яким запропоновано звернути стягнення на майно ОСОБА_2 , а саме на нежитлову господарську будівлю під літерою Б-1 за номером АДРЕСА_1 площею 348,1 кв. м, визнав таким, що не підлягає виконанню. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції у справі № 202/4684/20 виходив з того, що відсутні підстави вважати, що на час вчинення виконавчого напису заборгованість за договором позики була безспірною, оскільки звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, ОСОБА_1 не надав доказів отримання позичальником кредитних коштів.

Отже, суд у справі № 202/4684/20 встановив, що заборгованість за договором позики не була безспірною.

Разом з тим, у пункті 1 підписаного сторонами договору позики від 20 липня 2018 року передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 773 000 грн. Застосування дієслова у минулому часі означає, що дія відбулася до моменту повідомлення про неї.

Отже умови договори позики підтверджують, що укладаючи цей договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання.

У пункті 12 договору від 20 липня 2018 року зазначено, що він вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку, або роблять власноручний надпис на примірниках цього договору.

Колегія суддів вважає, що тлумачення пунктів 1, 12 договору позики дає підстави для висновку, що сторони підтвердили факт передачі грошей в сумі 773 000 грн, а та обставина, що після укладення договору позики позичальник не видав позикодавцеві розписку на підтвердження отримання коштів не впливає на момент укладення договору.

Крім того, пунктом 5 зазначеного договору передбачено, що в якості забезпечення повернення позичальниками грошей, сторони складають договір іпотеки нерухомого майна - нежитлова господарська будівля площею 348 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

20 липня 2018 року проведена державна реєстрація іпотеки - нежитлової господарської будівлі під літерою Б-1 площею 348,1 кв. м; поз. І - бруківка. Іпотекодержатель - ОСОБА_1 ; Іпотекодавець - ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 137).

Вказані обставини свідчать про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання.

При цьому, ОСОБА_2 не заявляв претензій щодо передачі грошових коштів за договором позики, а також щодо формальних дефектів договорів позики та іпотеки, а звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В., ОСОБА_1 , третя особа - Синельниківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, після того як 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С. В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1217, яким запропоновано звернути стягнення на нежитлову господарську будівлю під літерою Б-1, загальною площею 348,1 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1 .

Схожі висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом, на які посилається заявник.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стрижак Є. Ю.,підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу

У січні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, зокрема просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з підготовкою та складанням відзиву на касаційну скаргу, ОСОБА_1 надав копії угоди про надання правової допомоги від 13 грудня 2022 року, рахунок від 13 грудня 2022 року № 12/13/2022, попередній розрахунок розміру гонорару адвоката згідно умов угоди про надання правової допомоги від 19 грудня 2022 року, відповідно до якого сума за надану адвокатом послугу становить 6 000 грн, квитанції від 04 січня 2023 року, згідно з якою сплачено передоплату за послуги адвоката за угодою від 13 грудня 2022 року у сумі 3 000 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді касаційної інстанції у загальному розмірі 6 000 грн та їх співмірність складності справи і виконаною адвокатом роботою.

Заперечень щодо вказаних розмірів витрат на професійну правничу допомогу від ОСОБА_2 не надходило.

Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стрижак Є. Ю., не підлягає задоволенню, а заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року підлягають залишенню без змін, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стрижак Євгеній Юрійович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров