Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 624/396/20

провадження № 61-10107св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовіченко Олександр Вікторович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Малойван Євген Ігорович, на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року у складі судді Єрьоміна О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовіченко О. В., про визнання правочину недійсним, скасування запису, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 лютого 1990 року до 19 лютого 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 передала їй та відповідачу у безоплатне та безстрокове користування земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий № :01:018:0014, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення її забудови.

У період з 1992 до 1994 рік вони здійснили будівництво нового будинку на вказаній земельній ділянці і проживали в ньому, право власності на житловий будинок не реєструвалося.

У 2019-2020 роках вона розпочала оформлення документів на земельну ділянку для подальшої реєстрації права власності на житловий будинок, зокрема, замовила та оплатила послуги за виготовлення технічного паспорту на житловий будинок та технічну документацію на земельну ділянку.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 як власник земельної ділянки подала декларацію про готовність до експлуатації об`єкта ХК № 38 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що стало підставою для реєстрації за нею права власності на спірний житловий будинок.

Зазначала, що 31 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки площею, 0,15 га, кадастровий № :01:018:0014, розташованої за тією ж адресою.

Оскільки будівництво спірного житлового будинку здійснювалося нею і ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі і за спільні кошти, ОСОБА_2 не набула права власності на житловий будинок, отже, не могла здійснити його відчуження на користь ОСОБА_3 .

Позивач посилалася на те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , тому вона має право на поділ спільного майна та визнання за нею права власності на 1/2 його частину.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений 31 жовтня 2019 року за № 325 приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовіченко О .В.;

- скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомості 231);

- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомості 231);

- стягнути з відповідачів всі судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки спірний будинок не є об`єктом права власності подружжя, набутим ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

При цьому районний суд зазначив, що позивачем не заявлено вимоги до державного реєстратора, який проводив державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 , отже, суд позбавлений можливості перевірити правомірність та відповідність вчинення ним реєстраційних дій згідно з вимогами законодавства.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог як у частині визнання недійсним договору дарування, так і у частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки ці вимоги є похідними та залежно від вирішення позову в цій частині про скасування державної реєстрації права за ОСОБА_2 , наявність свідоцтва про право власності у порядку спадкування на ОСОБА_2 , і відмова суду у задоволенні вимог в цій частині унеможливлює задоволення інших.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ з Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що подружжя ОСОБА_4 у період з 1992 року до 1994 рік у встановленому законом порядку не набуло право власності на новостворений будинок, що виключає можливість задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку за позивачем, оскільки спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та її чоловік - ОСОБА_3 спільно придбавали будівельні матеріали на будівництво спірного будинку, спільно брали участь у будівельних роботах, що підтверджено показаннями свідків.

Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 успадкувала житловий будинок загальною площею 44,4 кв. м., який подружжя ОСОБА_4 у 1994 році знесли та збудували новий будинок загальною площею 82,5 кв. м.

Посилається на те, що на момент завершення будівництва ОСОБА_2 не була власником земельної ділянки, відтак оформити право користування земельною ділянкою подружжю ОСОБА_4 було неможливо.

Зазначає, що ОСОБА_2 не мала майнових прав щодо спірного житлового будинку, тому не мала права здійснювати його відчуження на підставі оспорюваного договору дарування.

Підставою касаційного оскарження рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 564/575/18, від 23 червня 2022 року у справі № 529/641/20, від 17 червня 2020 року у справі № 320/2297/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 627/919/19, від 05 серпня 2021 року у справі № 136/2828/14, від 10 лютого 2022 року у справі № 673/532/19, від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц, від 12 жовтня 2020 року у справі № 344/15256/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник указує на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У січні 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що оскаржувані судові рішення відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України, відтак скасуванню не підлягають.

Посилається на те, що вона є власником спірного майна, а доводи позивача, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 вважає необґрунтованими й не підтвердженими належними і допустимими доказами.

У січні 2023 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Посилається на те, що за час перебування у шлюбі з позивачем спірний будинок сім`єю не придбавався, вони не були його забудовниками, отже, він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаної з вагітністю та пологами справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 13).

З лютого 1990 року до 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1, а. с. 15).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 29 червня 1974 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (том 1, а. с. 124).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Кегивчіської державної нотаріальної контори Удовіченко С. А., зареєстрованого у реєстрі за № 977, ОСОБА_2 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1 500 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м, загальною площею 44, 4 кв. м з надвірними будівлями (том 1, а. с. 14).

Відповідно до квитанцій за 1991 рік будівельні матеріали були придбані та їх вартість сплачено ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (том 1, а. с. 16-21).

Дозволом від 03 червня 1999 року ОСОБА_3 дозволено влаштувати трьохфазний електричний ввод до індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 22).

На підставі рішення позачергової ІV сесії VІІ скликання № 57 від 18 січня 2016 року Кегичівської селищної ради Харківської області «Про перейменування географічних об`єктів та назв вулиць, провулків, що знаходяться на території Кегичівської селищної ради» вулиця «АДРЕСА_3» перейменована на « АДРЕСА_4 » (том 1, а. с. 247-248).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 вересня 2019 року та фотокопій матеріалів реєстраційної справи № 231 ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 118,119,121, 122, 140-161).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності 33451423 від 25 вересня 2019 року.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий № :01:018:0014, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Номер запису про право власності 32940422 від 20 серпня 2019 року (том 1, а. с. 132-133).

У висновку про вартість нерухомості від 18 жовтня 2019 року вартість об`єкта нерухомості, розташованого у АДРЕСА_1 становить 276 249 грн 00 коп (том 1, а. с. 120).

З огляду на технічний паспорт на житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 (том 1, а. с. 23-27).

Квитанцією № 32 від 12 грудня 2018 року, квитанцією № 0.0..1 від 13 лютого 2019 року підтверджується сплата ОСОБА_2 документації для оформлення права власності на житловий будинок, а саме: технічного паспорту, методичної консультації по прийняттю житлового будинку в експлуатацію за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 28-31).

Відповідно до домової книги домоволодіння АДРЕСА_1 , у вказаному будинку зареєстровано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 (том 1, а. с. 34-37).

У договорі дарування житлового будинку від 31 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 325, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області, зазначено, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 116-117).

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 травня 2020 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 85,2 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування серія та номер 325, виданого 31 жовтня 2019 року. Номер запису про право власності/довірчої власності 33942503 від 31 жовтня 2019 року.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий № :01:018:0014, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на підставі договору дарування серія та номер 326, виданого 31 жовтня 2019 року. Номер запису про право власності/довірчої власності 33943225 від 31 жовтня 2019 року (том 1, а. с. 32).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Кегичівської селищної ради Харківської області від 04 червня 2020 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 49).

З огляду на реєстраційну справу № 231 ОСОБА_2 для реєстрації права власності на об`єкт нерухомості житловий будинок АДРЕСА_1 до Сектору державної реєстрації Кегичівської РДА Харківської області подала:

1) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

2) декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), відповідно до якої дата початку будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , є 01 квітня 1993 року; датою закінчення будівництва є 29 травня 1994 року; строк введення об`єкта в експлуатацію -вересень 2019 року;

3) дублікат технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 1992 року стала власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1 500 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м, загальною площею 44, 4 кв. м з надвірними будівлями.

Надалі, 31 жовтня 2019 року на підставі договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2019 року право власності на спірний житловий будинок набув ОСОБА_3 .

Зазначені обставини сторонами визнаються та не заперечуються.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд, зокрема визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який посвідчений 31 жовтня 2019 року за № 325 приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовіченко О .В.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Посилаючись на положення статей 3, 6, 203, 215, 626, 627 ЦК України позивач зазначала, що оспорюваний договір дарування від 31 жовтня 2019 року є недійсним, оскільки на момент вчинення зазначеного договору дарування ОСОБА_2 не мала майнових прав щодо спірного житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині позовних вимог про визнання недійсним договору доручення, оскільки доводи позивача у цій частині не підтвердилися під час розгляду справи.

У матеріалах справи наявні докази, які не спростовані позивачем, що на момент вчинення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мала зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірний житловий будинок (номер запису про право власності 33451423, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231), що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 вересня 2019 року (том 1, а. с. 18).

При цьому районним судом під час розгляду справи досліджувалася реєстраційна справа № 231 про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 (том 1, а. с. 140-161). Зазначеним матеріалам була надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, підстав вважати, що у ОСОБА_2 на момент вчинення оспорюваного договору дарування не було майнових прав на спірний житловий будинок, немає.

Інших підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування житлового будинку позивачем не зазначено.

Вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на спірний житловий будинок та визнання за нею, ОСОБА_1 , права власності на 1/2 частину житлового будинку є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування та задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення основної вимоги.

Посилання ОСОБА_1 на неможливість оформлення подружжям ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою, оскільки на момент завершення будівництва ОСОБА_2 не була власником земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, ураховуючи правильні висновки суду апеляційної про те, що відповідно до статті 30 ЗК УРСР 1990 року ОСОБА_2 з набуттям права власності на житловий будинок (13 серпня 1992 року) набула право користування земельною ділянкою, на якій був розташований будинок.

Посилання заявника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16 (провадження № 11-202апп18), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) стосуються визначення підсудності спорів про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а не права власності.

Доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 564/575/18 (провадження № 61-5637св19), від 23 червня 2022 року у справі № 529/641/20 (провадження № 61-19750св21), від 17 червня 2020 року у справі № 320/2297/17 (провадження № 14897св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 627/919/19 (провадження № 61-9743св20), від 05 серпня 2021 року у справі № 136/2828/14 (провадження № 61-1181св21), від 10 лютого 2022 року у справі № 673/532/19 (провадження № 61-4117ск21), від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц (провадження № 61-5545св18), від 12 жовтня 2020 року у справі № 344/15256/17 (провадження № 61-17543св19) колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від тих, що встановлені у даній справі.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи касаційної скарги про порушення її прав тим, що нею, у тому числі, будувався спірний житловий будинок, з наведених вище підстав не є підставою для скасування законного й справедливого судового рішення. У разі доведення таких вимог ОСОБА_1 не позбавлена права вимагати відшкодування витрат, понесених на будівництво зазначеного будинку.

З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням положень статей 263-265 ЦПК України, відтак, скасуванню не підлягають.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Малойван Євген Ігорович, залишити без задоволення.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець І. А. Воробйова Д. Д. Луспеник