КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3460/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року

у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

установив:

Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та відповідачем, який є власником квартири АДРЕСА_1 , укладено Договір про надання послуг, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором.

В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку з оплати зазначених послуг, у останнього виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з травня 2018 року по травень 2020 року у сумі 9867,65 грн.

Просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача вказану вище заборгованість, а також збитки від інфляції у сумі 352,51 грн. та три проценти річних у сумі 260,81 грн. за період з 01 травня 2018 року по 29 лютого 2020 року, а також витрати на правову допомогу у розмірі 900 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 9867,65 грн., збитки від інфляції у розмірі 325,561 грн., три проценти річних у розмірі 260,81 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував відсутністю укладеного між сторонами договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Зміст договору про надання послуг від 01 травня 2018 року, копія якого надана позивачем не містить ряд ключових відомостей, що визначають його істотні умови, які є обов`язковими для договорів даного виду.

Зокрема, в договорі не зазначено номер будинку, надання послуг з утримання якого є предметом договору; не вказана дата початку надання послуг та строк дії договору; не зазначено правовстановлюючий документ, на підставі якого діє власник; відсутні паспортні дані та інші відомості, що ідентифікують споживача; без погоджень з відповідачем вписано розмір плати, яка вноситься до та після 20 числа та інше.

Крім цього, зазначив, що він не підписував акт прийому-передачі від 25 липня 2017 року, яким зафіксовано передачу відповідачу ключів від квартири, поштової скриньки, шаф, а також зафіксовано покази лічильників ХВП та ГВП.

Звертає також увагу на те, що судом не було досліджено зміст договору №112 від 12 липня 2017 року, згідно з яким передача будинку здійснюється на підставі складеного та підписаного акту прийому-передачі, але такий акт в матеріалах справи відсутній, а отже власник житлового будинку не визнав позивача виконавцем послуг.

Зазначає, що у позивача не виникли правові підстави розпочати надання послуг з обслуговування та експлуатації будинку.

Суд також не врахував порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2006 року №60, згідно якого виконавців житлово-комунальних послуг визначають органи місцевого самоврядування або власники житлових будинків.

Просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» відмовити.

На вказану апеляційну скаргу Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» подало відзив, обґрунтовуючи його тим, що оскільки недійсність договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій прямо не встановлена законом, останній не визнаний судом недійсним та укладений при вільному волевиявленні відповідача, то вказаний договір є обов`язковим для виконання відповідачем.

Крім цього, факт не підписання відповідачем акту приймання-передачі ключів від 25 липня 2017 року може бути встановлено виключно на підставі висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, відповідачем не заявлялося клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення справжності підпису на вказаному акті.

Також зазначає, що ним до відповіді на відзив від 09 листопада 2020 року поданої до суду першої інстанції, було долучено копію акту прийому-передачі від 12 липня 2017 року, який повністю відповідає критеріям визначеним у п. 1.4 договору №112 від 12 липня 2017 року та водночас повністю спростовує заперечення відповідача щодо того, що позивача не визнано виконавцем послуг.

Відповідно до Статуту КП «Житло-сервіс» в редакції, чинній на момент підписання договору, предметом діяльності позивача є надання житлово-комунальних послуг.

Отже, позивач має повноваження на надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків і прибудинкових територій.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Просив також стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 12 липня 2017 року між комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та позивачем було укладено договір №112 про передачу на технічне обслуговування позивачу житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» №37 від 25 квітня 2018 року, на підставі укладеного договору №112 від 12 липня 2017 року між останнім та КП «Спецжитлофонд», організовано роботу по тимчасовому обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №550 від 21 серпня 2019 року, житловому будинку на АДРЕСА_2 , присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_1 .

Між позивачем та відповідачем укладено Договір про надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій №12 від 01 травня 2018 року, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Також встановлено, що між позивачем, забудовником та відповідачем було підписано акт прийому-передачі від 25 липня 2017 року, яким зафіксовано передачу відповідачу ключів від квартири, ключів від поштової скриньки, ключів від шаф, а також зафіксовано показники лічильників ХВП та ГВП.

Крім того, між КП «Спецжитлофонд» та відповідачем укладено договір про компенсацію витрат №77Т від 25 липня 2017 року, відповідно до якого відповідач зобов`язується компенсувати в повному обсязі витрати, фактично понесені КП «Спецжитлофонд» в зв`язку з користуванням споживачем житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично почав надавати житлово-комунальні послуги у будинку з 12 липня 2017 року, а відповідач фактично вступив у володіння і користування квартирою 25 липня 2017 року, у тому числі отримувати житлово-комунальні послуги за які виникла заборгованість.

Відтак, позивач має право вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім цього, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим підлягають стягненню збитки від інфляції та три проценти річних.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 13 цього Закону, до житлово-комунальних послуг відносяться і послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 цього Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону, якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 цього ж Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виходячи з приписів вищезазначених норм суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за надані останнім послуги відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, дійсність правочину презюмується.

За обставинами справи встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та 25 липня 2017 року отримав ключі від квартири та від поштової скриньки, ключ від шафи ЦО, ХВП, ГВП, ключ від шафи ел/щита, паспорт на лічильники ЦО, ХВП, ГВП, що підтверджується актом приймання - передачі та не спростовується відповідачем.

У даному акті також зафіксовано марки лічильників та їх показники.

Вказане свідчить про те, що з 25 липня 2017 року відповідач мав доступ до квартири.

Доказів неможливості використання квартири відповідачем не надано.

Підписання між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та ОСОБА_1 акту прийому-передачі майнових прав на квартиру лише 20 лютого 2020 року, не свідчить про те, що позивач не надавав раніше послуги з обслуговування цього будинку та прибудинкової території, та не вказує на те, що відповідач не був споживачем таких послуг.

25 липня 2017 року між КП «Спецжитлофонд» та ОСОБА_1 укладено договір №77Т, згідно з яким останній як споживач зобов`язався компенсувати у повному обсязі витрати, фактично понесені КП «Спецжитлофонд» у зв`язку з користуванням споживачем житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

До таких витрат віднесено витрати на постачання електроенергії, холодної води та водовідведення.

За договором, укладеним між КП ЕРЖФ «Житло-сервіс» та КП «Спецжитлофонд» 12 липня 2017 року, вказаний будинок передано на технічне обслуговування позивачу, який має виконувати функції балансоутримувача будинку.

Зазначений договір недійсним не визнавався.

01 травня 2018 року відповідач уклав з КП ЕРЖФ «Житло-сервіс» договір №12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконання надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку по АДРЕСА_2 .

Відповідно до умов договору КП ЕРЖФ «Житло-сервіс» взяло на себе зобов`язання надати послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а відповідач зобов`язався своєчасно оплатити надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених цим договором.

З часу укладення цього договору відповідач не звертався ні до КП ЕРЖФ «Житло-сервіс», ні до будь-якого державного органу із скаргами щодо ненадання послуг чи надання неякісних послуг.

Відповідач також не оскаржував такий договір та він недійсним не визнавався.

Зазначений договір укладено з відповідачем як із споживачем послуг, а тому та обставина, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем зареєстровано 12 червня 2020 року не звільняє останнього від обов`язку виконувати умови договору та оплатити надані позивачем послуги.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правильність застосування позивачем тарифів та правильність самого розрахунку заборгованості відповідач не оспорює.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відтак законом встановлено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду позивачем надано договір від 02 лютого 2021 року, укладений з Адвокатським об`єднанням «Шенлі», додаткову угоду від 31 грудня 2021 року №1 до договору від 02 лютого 2021 року, договір №02 від 13 липня 2021 року про залучення адвоката для надання послуг за договором про надання правничої допомоги від 02 лютого 2021 року, а також детальний опис робіт (наданих послуг) у справі.

Позивач просить стягнути з відповідача 4500 грн, які за договором він має сплатити на користь адвокатського об`єднання за підготовку і подання відзиву на апеляційну скаргу.

Надані докази підтверджують понесення витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 4 500 грн.

Ці витрати пов`язані з розглядом справи та є обґрунтованими.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, понесені позивачем витрати у зв`язку з апеляційним розглядом справи підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (02081, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 25-Б, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба