ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м.Суми

Справа №573/1896/18

Номер провадження 22-ц/816/397/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

у присутності:

позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Муйдінова Родіона Мукумовича ,

відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Турченка Сергія Петровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Турченком Сергієм Петровичем, на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року у складі судді Черкашиної М.С., ухвалене у м. Білопілля Сумської області, повне судове рішення складено 28 грудня 2022 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаною позовною заявою, яку обґрунтовувала тим, що 21 квітня 2007 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , спільних дітей вони не мають.

27 вересня 2016 року шлюб між подружжям було розірвано Білопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану.

Згодом сторони примирились та продовжували проживати разом однією сім`єю, як і раніше вели спільне господарство, разом займались побутом та мали взаємні права та обов`язки як чоловіка та дружини.

За час проживання однією сім`єю ними було набуто майно, яке, на її думку, є спільною сумісною власністю. Проживаючи однією сім`єю з ОСОБА_2 вони робили ремонт у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на відповідача.

За час шлюбу спільно була придбана техніка: телевізор (2 од.), пральна машина автомат, водонагрівач, холодильник, газова плита ( 2 од.), витяжка, газовий котел, мікрохвильова піч, відеокамера, відеореєстратор, пилосос, душова кабіна, всього на суму - 65 597 грн.

Придбані меблі: шафа купе ( 2 од.), диван, м`який куток ( 2 од.)., кухонний куток ( 2 од.), вітальня, стіл скляний та стільці, прихожа, всього на суму - 66 807 грн. Речі домашнього вжитку: постільна білизна - 4 комплекти , ковдри ( 2 од.), набір посуду на 24 особи, набір каструль, картини ( 5 од.), всього на суму - 8 700 грн.

Техніка: бензокоса, бензопила, мотоблок, машина для мийки автомобіля, всього на суму 20 345 грн.

Транспортні засоби: автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал В, № шасі/кузова НОМЕР_1 , сірий, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 560 000 грн.; автомобіль марки Transporter вартістю 364 000 грн., всього на суму - 924 000 грн.

Зброя: мисливська рушниця німецького виробництва вартістю 38 000 грн, пневматична гвинтівка вартістю 5 000 грн, всього на суму - 43 000 грн. Всі вище зазначені речі та майно було придбано ними під час перебування в шлюбі та проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка.

Також під час спільного проживання нею було здійснено ряд ремонтних робіт та капіталовкладень у вказаному господарстві, а також побудовано за її рахунок гараж та господарські будівлі, що значно збільшило вартість домогосподарства та покращило умови проживання в самому будинку, а саме : проведено заміну пластикових вікон - 6 шт./3 000 грн. - 18 000 грн.; утеплення фасаду та покриття сайдингом - 36 000 грн.; заміну вхідних дверей - 1 шт. металеві -3 800 грн., 2 шт. пластикові/4 300 грн. - всього на суму 12 400 грн.; проведено заміну опалювальної системи - всього на суму 24 000 грн.; ремонт літньої кухні (матеріали та робота) - 25 000 грн.; ремонтні роботи в будинку (спальня № 1 5 000 грн., зала 6 000 грн., спальня № 2 6 000 грн., ванна - 20 000грн., кухня - 22 000 грн., прихожа №1 - 5 000 грн., прихожа № 2 2 000 грн.); будівництво гаража з матеріалами - 20 000 грн.; дворові прибудови - 12 000 грн.; тротуарна плитка - 40 000 грн.; літній душ - 5 000 грн. Всього проведено робіт на загальну суму 258 400 грн.

Також були відкриті банківські вклади/рахунки на суму 720 000 грн в Сумській філії АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача.

Тобто за згодою один одного та за спільні кошти вони придбавали речі домашнього вжитку, купували транспортні засоби та також відкривали рахунки у банківських установах, де зберігали спільно зароблені кошти.

Загальна вартість майна та грошових вкладів складає: 1 848 449 грн.

Позивачка вказала, що стосунки між ними значно погіршились та після припинення спільного проживання у червні 2018 року, вона була змушена покинути будинок, а відповідач без її згоди забрав транспортні засоби та володіє ними особисто, заволодів речами домашнього вжитку, користується та живе за спільні кошти, які були покладені на рахунках в установах банку. Зазначила, що такими діями відповідач порушив її право на спільну сумісну власність, набуту ними за час шлюбу та спільного проживання після його розірвання.

Вирішити спір щодо поділу майна та визнання права власності на це майно у досудового порядку не вдалося можливим, а тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Посилаючись на викладені вище обставини просила суд першої інстанції розподілити майно, яким визнати за нею автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал В, № шасі/кузова НОМЕР_1 , сірий, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 560 000 грн.; сплатити їй суму коштів з банківських рахунків, які відкриті в Сумській філії Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я відповідача в розмірі 364 224 грн. 50 коп.; визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за нею частку домоволодіння.

За відповідачем ОСОБА_2 просить визнати побутову техніку: телевізор (2 од.), пральну машину автомат, водонагрівач, холодильник, газові плити ( 2), витяжку, газовий котел, мікрохвильову піч, відеокамеру, відеореєстратор, пилосос, душеву кабіну, всього на суму - 65 597 грн.; меблі : шафу купе ( 2 од.), диван, м`який куток ( 2 од.)., кухонний куток ( 2 од.), вітальню, стіл скляний та стільці, прихожу, всього на суму - 66 807 грн.; речі домашнього вжитку: постільну білизну 4 комплекти, ковдри ( 2 од.), набір посуду на 24 особи, набір каструль, картини (5 од.), всього на суму - 8 700 грн.; техніку: бензокосу, бензопилу, мотоблок, машину для мийки автомобіля, всього на суму 20 345 грн.; транспортний засіб: автомобіль Transporter вартістю 364 000 грн.; зброю: мисливську рушницю Німецького виробництва вартістю 38 000 грн., пневматичну гвинтівку вартістю 5 000 грн., всього на суму - 43 000 грн. А також банківські вклади/рахунки на суму 355 775 грн. 50 коп. в Сумській філії АТ КБ «ПриватБанк», які відкриті на ім`я відповідача. Судові витрати розподілити згідно статті 141 ЦПК України.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал В, № шасі/кузова НОМЕР_1 , сірий, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал В, № шасі/кузова НОМЕР_1 , сірий, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , виділено його у власність ОСОБА_2 та в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості вказаного транспортного засобу, що становить 155 194 грн.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 624 979 грн 12 коп., які були розміщені на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 у період шлюбу.

В порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 312 489 грн 56 коп., що становить 1/2 частку грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» відкритих на ім`я ОСОБА_2 у період шлюбу.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність відповідних обставин, що мають значення для справ, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити судове рішення в частині визначення розміру відшкодування різниці вартості частки автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», визначивши її у розмірі 23628,50 грн, скасувати рішення суду в частині визнання спільним сумісним майном подружжя грошових коштів в сумі 624979,12 грн, які були розміщені на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» та в частині стягнення частки цих коштів на користь позивачки, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про стягнення з відповідача вартості частки автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», суд мав врахувати вартість автомобіля «Renault Kengoo», яким позивач розпорядилась без згоди відповідача та визначити суму компенсації за частку «Volkswagen Tiguan» з вирахуванням вартості частки відповідача в автомобілі «Renault Kengoo». Тобто сума компенсації вартості частки автомобіля «Volkswagen Tiguan» мала становить 23628,50 грн (155194 грн 131565,50 грн).

В частині вирішення позову про стягнення половини депозитних вкладів, суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача про те, що доходами від спільного бізнесу сторони розпоряджалися на власний розсуд, а саме, відповідач вкладав особисті кошти на депозитні рахунки, відкриті на його ім`я, що також робила і позивачка. Проте більшу частину особистих коштів позивачка зберігала у сейфі на підприємстві, де була керівником. Тобто визначаючи суму компенсації вкладів суд не врахував депозитів, відритих під час шлюбу на ім`я позивачки, та достеменно не встановив походження коштів на депозитах.

Крім того, заявник вважає неналежними та недопустимими доказами подані на підтвердження розміру вкладу довідку АТ КБ «ПриватБанк» та виписку про рух коштів на рахунках.

На переконання відповідача, суд також не врахував суперечливої поведінки позивачки, оскільки у 2016 році вона вже зверталась з аналогічним позовом, проте за її заявою позов був залишений без розгляду. Повторне звернення свідчить не про бажання захистити порушене право, а є намаганням помститися відповідачу за те, що він уклав шлюб з іншою жінкою.

Крім того, у справі № 573/47/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання депозитного вкладу спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину депозитного вкладу, судом досліджувались ті ж самі обставини, що і в цій справі. Тому обставини, встановлені при розгляді справи № 573/47/22, на думку апелянта, мають бути враховані апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду в цій справі.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим. Суд достовірно встановив обсяг спільнонажитого майна та здійснив його поділ з дотриманням вимог чинного законодавства. Подана апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

За змістом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявник апеляційної скарги оскаржує рішення суду лише в частині вирішення вимог про поділ банківських вкладів та автомобіля «Volkswagen Tiguan», в іншій частині рішення суду не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюб ( том 1 а. с. 7).

27 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано Білопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області. (том 1 а. с. 8).

15 серпня 2012 року між ТОВ «Соллі-Плюс.Суми» і відповідачем ОСОБА_2 укладений договір купівлі - продажу транспортного засобу, автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал В, № шасі/кузова НОМЕР_1 , сірий, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 310 388 грн, який зареєстрований за відповідачем 16 серпня 2012 року (том 1 а.с.12-14).

Після розірвання шлюбу між сторонами автомобіль залишися у користуванні ОСОБА_2 .

Врахувавши, що відповідач не надав доказів на підтвердження наявності у нього станом на 15 серпня 2012 року особистих грошових коштів, для оплати вартості транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для спростування презумпції спільної власності подружжя на майно, та виходячи з вартості автомобіля 310 388 грн, яка зазначена у договорі купівлі-продажу, частково задовольнив позовні вимоги щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та виділення його у власність відповідача ОСОБА_2 та в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнув із відповідача на користь позивачки 1/2 вартості вказаного транспортного засобу, що становить 155 194 грн.

З виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку № НОМЕР_3 встановлено, що 05 січня 2015 року під час шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_2 був відкритий депозит на суму 100 000 грн відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 .

Станом на 05 січня 2016 року залишок по вказаному депозиту разом із відсотками складав 117787,42 грн.

06 січня 2016 року було здійснено переказ депозиту з відсотками на загальну суму 117787,42 грн на вклад "до витребування" для продовження депозитного договору від 05 січня 2015 року і вже з рахунку № НОМЕР_5 встановлено, що 06 січня 2016 року був відкритий депозит на суму 117787,42 грн.

Далі депозит на цьому рахунку 15 лютого 2016 року поповнювався на суму 48000 грн і 22 квітня 2016 року - на суму 47 396, 07 грн.

07 липня 2016 року сума коштів на рахунку становила 226 085,60 грн.

Надалі 09 липня 2016 року вклад було розміщено на суму 229440,45 грн для продовження на новий строк, а 10 січня 2017 року вклад у сумі 229450,45 грн був повернутий по договору №SAMDNFWFD301 від 06 січня 2016 року відповідачу, та надалі ще розміщався на новий строк.

Судом встановлено, що станом на час розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року сума коштів на рахунку № НОМЕР_5 становила 229 450,55 грн ( том 1 а.с. 214-215, 221).

З виписки по рахунку № НОМЕР_6 судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 18 березня 2015 року був відкритий депозит на суму 12 351 грн відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_7 . На час розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року сума коштів на рахунку становила 36 817,05 грн (том 1 а.с. 218-219).

Також із виписки по рахунку № НОМЕР_8 встановлено, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 30 червня 2015 року був відкритий депозит на суму 150 000 грн відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_9 .

01 жовтня 2015 року залишок на рахунку становив 186 670,87 грн, і був переведений для продовження на вклад «до витребування » для продовження строку депозиту.

02 жовтня 2015 року кошти в сумі 180 000 грн були розміщені як депозит на рахунку № НОМЕР_10 за договором №SAMDNWFD801, далі 05 квітня 2016 року грошові кошти у розмірі 197 116,19 грн були розміщені як вклад по договору на новий строк, і 06 жовтня 2016 року повернуті відповідачу за вказаним вище договором від 30 червня 2015 року.

Станом на час розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року сума коштів на рахунку становила 197 124, 86 грн, які суд визнає спільним сумісним майном подружжя, а отже вказані кошти також підлягають розподілу між сторонами порівну по частці ( том 1 а.с. 220-222).

Також із виписки по рахунку № НОМЕР_11 встановлено, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 29 грудня 2015 року був відкритий депозит на суму 125 000 грн відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_12 . Цей вклад був поповнений 22 квітня 2016 року на суму 24 015,39 грн, а далі вклад повернутий 30 червня 2016 року.

02 липня 2016 року знову розміщений вклад на суму 161 579,55 грн, а 03 січня 2017 року повернений відповідачу у сумі 161 586,66 грн.

05 січня 2017 року розміщений на новий строк на суму 161 586,66 грн, а 06 липня 2017 року повернутий відповідачу у сумі 161 593,80 грн.

08 липня 2017 року кошти з відсотками у сумі 161 593,80 грн знову розміщувалися як вклад і 02 серпня 2018 року у сумі 161 594,45 грн. зняті відповідачем.

Станом на час розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року сума коштів на рахунку становила 161 586,66 грн ( том 1 а.с. 235-236).

Загальна сума грошових коштів, встановлена судом і підтверджена письмовими матеріалами справи, яка була розміщена на депозитних рахунках/вкладах, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача ОСОБА_2 у період шлюбу і залишалася там на момент розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року складає 624 979, 12 грн.

Ці кошти суд визнав спільним сумісним майном подружжя та, в порядку поділу майна набутого за час шлюбу, стягнув із відповідача на користь позивачки 1/2 частка коштів, яка складає 312 489, 56 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Стаття 372 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо доведеності позивачем підстав, передбачених статтею 62 СК України для визнання спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної подружжя.

Оспорюючи рішення в частині визначеного судом розміру відшкодування різниці вартості частки, заявник апеляційної скарги стверджує, що суд мав врахувати вартість автомобіля «Renault Kengoo», яким позивач розпорядилась без згоди відповідача ще під час шлюбу.

Встановлено, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області у цивільній справі № 573/1951/20, яке набрало законної сили, був вирішений спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля «RENAULT Kengoo», 2013 року випуску. Цим рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Тобто спір між сторонами щодо автомобіля «RENAULT Kengoo» вже вирішений судом у іншій справі, відтак відсутні правові підстави для врахування вартості цього транспортного засобу при визначенні розміру компенсації за частку позивачки у праві власності на автомобіль «Volkswagen Tiguan» у цій справі.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом . Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи суму компенсації вкладів суд не врахував депозитів, відритих під час шлюбу на ім`я позивачки, а також тих обставин, що більшу частину коштів від підприємницької діяльності позивачка зберігала у сейфі на підприємстві, де була керівником, не спростовують висновків суду по суті спору, оскільки жодних вимог та доказів на їх підтвердження заявник апеляційної скарги до суду не подав.

Щодо походження коштів на депозитах/рахунках, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з презумпції спільності майна нажитого подружжям під час шлюбу. Відповідач зазначеної презумпції не спростував, своїх доводів про те, що спірні кошти є його особистим майном жодними доказами не підтвердив.

Апеляційний суд не може погодитися з твердженням заявника апеляційної скарги про те, що у справі № 573/47/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання депозитного вкладу спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину депозитного вкладу, судом досліджувались ті ж самі обставини, що і в цій справі.

У справі, що переглядається предметом спору між сторонами є кошти на депозитах/рахунках вкладені відповідачем саме під час шлюбу, тому відсутні підстави для врахування обставин, встановлених у справі з відмінним предметом доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що була їй надана адвокатом Муйдіновим Р.М. відповідно до договору про надання правничої допомоги від 8 березня 2023 року , за яким розмір гонорару адвоката становить 10000 грн 00 коп., які були сплачені нею за квитанцією від 08 березня 2023 року. З огляду на відсутність клопотання відповідача та його представника про зменшення розміру понесених позивачем витрат, що підлягають розподілу між сторонами, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Турченком Сергієм Петровичем, залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 10000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 квітня 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко