справа № 754/8422/21
головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
судді Київського апеляційного суду
29 червня 2023 року м. Київ
Постановою Київського апеляційного суду було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року скасоване, по справі ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Основною підставою для відмови в задоволенні позову колегія суддів апеляційного суду зазначила те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для матері, так і для дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дітей їх коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відтак, з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні підстави для задоволення позову.
Не можу погодитися із вказаним судовим рішенням.
Дійсно, при вирішенні справ даного характеру суд має керуватися насамперед інтересами дитини а не її батьків, якщо вони суперечать одні одному.
І дійсно, позбавлення батьківських прав є мірою надзвичайного характеру, яка має застосовуватися лише у виключних випадках.
В той же час саме по собі посилання на виключність такого заходу не може використовуватися як абсолютний імператив, який може взагалі нівелювати встановлений в законі інститут позбавлення батьківських прав.
При вирішенні справ такого характеру суд, дослідивши і ретельно співставивши усі обставини справи, має встановити, чи є достатні підстави для позбавлення батьківських прав, і задовольнити таку вимогу, якщо вона відповідає інтересам дитини. При цьому інтереси дитини насамперед полягають в отриманні батьківського чи материнського догляду та виховання, а не збереження гіпотетичного зв`язку з одним із батьків, який свідомо і тривало нехтує своїми обов`язками.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, за наявності вини у діях батьків.
У даній справі суд першої інстанції на підставі представлених до матеріалів доказів дійшов до належного висновку про доведеність факту нехтування відповідачем потребами своїх дітей, порушення права дітей на належне батьківське виховання, усвідомлене та тривале невиконання відповідачем батьківських обов`язків.
Зокрема судом було встановлено, що відповідач з 2018 року з дітьми не спілкується, їх вихованням і розвитком не займається, не цікавиться їх життям та здоров`ям, аліменти не сплачує, близько 5 років жодного разу не бачилась з дітьми, що свідчить від ухилення виконання батьківських обов`язків. При цьому суд мав врахувати, що на час розгляду справи доньці сторін виповнилося 11 років, сину - 8. За таких умов той термін, на протязі якого діти навіть не бачили відповідача, складає значну (а для сина - переважну) частину їх життя.
В ході розгляду справи відповідач підтвердила той факт, що не бачила дітей біля 5 років. При цьому такі свої дії вона пояснила наявністю об`єктивних перешкод для побачення з дітьми.
Вказані доводи відповідача ретельним образом перевірялися судом першої інстанції, однак у зв`язку тим, що такі посилання не були підтверджені жодними доказами, вони були відхилені.
З цього приводу також не можу погодитись з позицією апеляційного суду, який зазначив про те, що позивач не надав доказів на спростування таких голослівних тверджень відповідача, чим фактично поклав обов`язок доведення в цій частині на позивача. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України у разі посилання особи на наявність певної обставини, саме на таку особу покладається обов`язок її доведення та ризик недоведення, а не навпаки. За таких умов, якщо відповідач стверджувала про перешкоди у її спілкуванні з дітьми, саме вона мала й довести їх наявність, чого абсолютно зроблено не було.
Показовим з даного приводу є й та обставина, що відповідач, будучи достеменно обізнаною про засідання комісії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, за результатами якої складено висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав, на останнє засідання комісії не з`явилась. Більш того, дана справа перебувала в провадженні суду з 02 травня 2021 року. За цей час, вже коли дане питання було винесене на розгляд суду, відповідач все одно не знайшла часу зустрітися чи поспілкуватися з дітьми, що може свідчити лише про стійку втрату інтересу до дітей та безпідставність очікування зміни нею своєї поведінки в майбутньому.
Твердження відповідача у справі не свідчать про її бажання брати участь у вихованні та розвитку дітей, мають маніпулятивний характер. Лише той факт, що відповідач не визнала позов та висловила бажання брати участь у вихованні дітей, не свідчить про її інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку на майбутнє.
Відповідач не довела зміну своєї поведінки щодо дітей, прагнення здійснювати належне піклування за ними, не спростувала, що свідомо нехтувала обов`язками матері щодо дочки та сина.
Хоча позбавлення батьківських прав і є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених судом першої інстанції обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїм батьківським обов`язком, обґрунтованим є висновок щодо позбавлення відповідача батьківських прав.
У справі «Ilya Lyapin v. Russia» (Ілля Ляпін проти Росії) ЄСПЛ зазначив, що, якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.
Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Вищевказана позиція також кореспондується з рядом позицій Верховного Суду, зокрема у справі № 331/8310/15 (постанова від 02 серпня 2021 року)
Суддя
Київського апеляційного суду С. О. Журба