Справа №463/6639/23
Провадження №2/463/1569/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Онишкевича О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

адвокат Савка Т.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордеру серії ВС №1220094 від 1 серпня 2023 року, звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у формі розписки від 15 травня 2023 року в розмірі 63000 (шістдесят три тисячі) гривень, судового збору в розмірі 1073,6 гривень та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 гривень.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15 травня 2023 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу 63000 гривень та які відповідач зобов`язувався повернути протягом одного місяця до 15 жовтня 2023 року або на першу вимогу позивача, що стверджується розпискою відповідача. Позивач 19 липня 2023 року звернулась до відповідача з відповідною вимогою, яка було отримана останнім 24 липня 2023 року. У зазначений термін відповідач борг не повернув. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 525, 526, 527, 533, 1046, 1047 ЦК України.

Матеріали позову на адресу суду надійшли 3 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року позов прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Судове засідання 14 вересня 2023 року не відбулось у зв`язку з неявкою в таке сторін у справі, які належним чином були повідомленими про час і місце його проведення.

В судове засідання 4 жовтня 2023 року позивач не з`явилась, від її представника адвоката Савки Т.В. надійшла заява відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги просить задовольнити, у випадку повторної неявки відповідача відносно ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання 4 жовтня 2023 року також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце його проведення, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 15 травня 2023 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 63000 гривень, які зобов`язався повернути до 15 жовтня 2023 року або ж на першу вимогу. Вказані обставини стверджуються наданою позивачем розпискою відповідача.

Відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної розписки чи наявності боргу перед позивачем не надав.

Позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення боргу за договором позики від 15 травня 2023 року відповідно до якої просила повернути борг протягом тридцяти днів. вказана вимога була отримана відповідачем 24 липня 2023 року, що стверджується трекінгом поштових відправлень «Укрпошти».

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не оспорено факт отримання від позивача позики, а тому сума заборгованості за таким перед позивачем становить 63000 гривень, на вимогу позивача такі кошти останній відповідачем не повернуто.

Таким чином, оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, на час ухвалення рішення суду не повернув позивачу борг, а тому з нього слід стягнути в користь позивача 63000 гривень.

При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати в розмірі 1073,6 гривень судового збору та 10000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, які документально підтвердженні.

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274, 280, 282-284, 289 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 63000 (шістдесят три тисячі) гривень, а також 1073 (одну тисячу сімдесят чотири) гривні судового збору, 10000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка подається до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: Стрепко Н.Л.