Справа № 627/248/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року смт Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бугаєнко І.В.,

за участі секретаря Сургай М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в смт Краснокутськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права власності на гараж

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила, в якому просить визнати за нею право власності на капітальний гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

02.06.2022 року ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 13.06.2022 року позивачем на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху усунуто зазначені недоліки.

27.06.2022 року ухвалою суду позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу запропоновано в установлений судом строк подати письмовий відзив.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.08.2006 року рішенням сесії Краснокутської селищної ради надано дозвіл її матері - ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 24 кв.м., для будівництва індивідуального гаража, та надано ОСОБА_2 висновок щодо погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража за вказаною вище адресою. На той час позивач проживала разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , господаркою квартири була її матір. В кінці 2011 року позивач побудувала гараж, за вказаною адресою. Було виготовлено та погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ім`я ОСОБА_2 , який остання подати на розгляд до селищної ради не встигла через те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 раптово померла.

Позивач зазначає, що після смерті матері отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на згадану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 09.08.2021 року позивач звернулася із заявою до Краснокутської селищної ради з метою затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який виготовлений на ім`я ОСОБА_2 , та надання земельної ділянки у власність за адресою АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаража, де дізналася, що земельну ділянку можливо отримати у власність після оформлення права власності на нежитлову будівлю гараж. У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач у відкрите судове засідання не з`явилася, 07.04.2023 року надала до суду заяву, у якій просить справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, в матеріалах справи містяться клопотання від 14.07.2022 року про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, суд доходить наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільне судочинство відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності сторін, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми, згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У частині першій-третій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З копії довідки № 713 від 28.10.2021 року виданої директором КП «Краснокутське БТІ» вбачається, що згідно з даними технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна-гаражу, розташованого по АДРЕСА_1 , здійсненої 26.10.2021 року до складу зазначеного об`єкту нерухомого майна входять такі будинки, будівлі та споруди: гараж, позначений літ. Б-2 на плані, загальна площа 20,20 кв.м., матеріал стін шлакоблок. На зазначений об`єкт нерухомого майна, станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстроване /а.с.48/.

Аналогічна інформація міститься і в довідці № 870 від 29.12.2021 року виданої директором КП «Краснокутське БТІ» /а.с.49/.

Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 02.08.2021 на заяву (запит) ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 0,0024 га, кадастровий номер :01:001:0131, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів, категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для будівництва індивідуального гаражу. Зазначена земельна ділянка належить на праві комунальної власності Краснокутській селищній раді Богодухівського району Харківської області /а.с.59-62/.

Рішенням 5 сесії V скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 16.08.2006 року гр. ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 площею 24 кв. м. для будівництва індивідуального гаражу із земель запасу житлової та громадської забудови, згідно з формою 6-зем (шифр рядка 96 землі не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів), вид угідь графа 43) землі громадського призначення. Вирішено надати гр. ОСОБА_2 висновок щодо погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража в АДРЕСА_2 (додаток №1). Гр. ОСОБА_2 виготовлений та погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подати на розгляд селищної ради. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється /а.с.66/.

На підставі вказаного рішення у 2007 році було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ім`я гр. ОСОБА_2 для будівництва індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_2 на території Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області, копія якого міститься в матеріалах справи /а.с.18,31; 63,67/.

29.12.2007 року погоджено межі земельної ділянки суб`єкта права власності або користувача землею за адресою: АДРЕСА_1 із суміжними земельними ділянками між точками, які позначено на плані меж, що додається до акту погодження межі земельної ділянки. Межі винесено в натуру закріплено довгостроковими межовими знаками в кількості 4 шт. і передано на зберігання представнику землекористувача /а.с.69,70/.

У копії висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 214 від 16.07.2007 року виданого начальником Краснокутського районного відділу містобудування та архітектури Краснокутської РДА, зазначено, що, розглянувши проект землеустрою щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , площею 0.0024 га, Краснокутський районний відділ містобудування та архітектури погоджує його для будівництва індивідуального гаража /а.с.71/.

В копії висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 02-08/861 від 25.10.2007 року виданого селищним головою Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області зазначено, що, розглянувши проект землеустрою щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,0024 га, в т.ч. по угіддям: забудовані землі 0,0024 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 на території Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області, для будівництва індивідуального гаража, Краснокутська селищна рада погоджує його за умови цільового використання земельної ділянки /а.с.72/.

Як вбачається з копії висновку №08-20/1209 від 20.03.2008 року управління культури і туризму облдержадміністрації щодо погодження проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 , розглянувши проект відведення земельної ділянки, управління культури і туризму облдержадміністрації погоджує його на вказані цілі гр. ОСОБА_2 . Діяльність зазначеної особи повинна відповідати вимогам чинного пам`яткоохоронного законодавства /а.с.75/.

У копії висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 1-120/7412 від 29.12.2007 року виданої в.о. начальника відділу земельних ресурсів у Краснокутському районі, зазначено, що розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , Краснокутський районний відділ земельних ресурсів погоджує його та вважає за можливе відвести гр. ОСОБА_2 , земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови Краснокутської селищної ради площею 0,0024 га, в т.ч. землі надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів площею 0,0024 га, у т.ч. по угіддях забудовані землі 0,0024 га, в т.ч. землі громадського призначення 0,0024 га до земель гаражного будівництва, для будівництва індивідуального гаража /а.с.76/.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 19.01.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.81/.

Померла ОСОБА_2 є матір`ю позивачки (у дівочості ОСОБА_3 ), про що свідчить копія свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 виданого Краснокутським Райбюро Загс Харківської області від 16.02.1967 року, в якому в графі «мати» зазначено ОСОБА_2 /а.с.79, 138/.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого 19.06.2002 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова, ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 , після чого їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » /а.с.139/.

Після смерті матері позивач ОСОБА_1 отримала спадщину, яка складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2012 року /а.с.80/.

Як встановлено судом, на звернення ОСОБА_1 щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який виготовлений на ім`я ОСОБА_2 , та надання земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального гаражу, Краснокутською селищною радою Богодухівського району Харківської області (листом № 01-22/4367 від 02.09.2021 року), було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, через те, що заявник подав на затвердження проект виготовлений на чуже ім`я. Крім того, додатково повідомлено про те, що земельну ділянку можливо буде отримати у власність після оформлення права власності на нежитлову будівлю-гараж /а.с.78/.

Відповідно до ст. 40 ЗК України (станом на серпень 2006 року) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Як передбачено пп. д) ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно з вимогами ч.ч.6-10 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

За вимогами ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відтак, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. № 750 (далі-Порядок № 461).

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року, № 6 при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону № 3038-VI, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до статті 31 Закону №3038-VI проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Експертиза проектів будівництва проводиться в установленому Кабінетом Міністрів України порядку експертними організаціями.

Статтею 34 Закону №3038-VI визначено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва. Контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 .

Так, відповідно до пункту 3 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

За приписами пунктів 19-21 Порядку № 461 у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що спричинили повернення декларації, замовник (уповноважена ним особа) може повторно звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю для реєстрації декларації.

Рішення органів державного архітектурно-будівельного контролю про реєстрацію або повернення декларації може бути розглянуто ДІАМ у порядку нагляду (без права реєстрації декларації) або оскаржено до суду.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником.

Разом із цим, частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Аналіз вищенаведених норм законодавства з питань містобудування також формує висновок суду про те, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено компетентним органом та за умови дотримання суб`єктом звернення визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Згідно пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року, № 6, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вбачається із досліджених матеріалів справи, ні станом на початок будівництва гаража, ні станом на час його завершення, позивач не набула в порядку, встановленому на той час земельним законодавством, права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій позивачкою зведено капітальний гараж, не отримала відповідної форми державного акту, та не набула права власності на земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража, відповідно до встановленого ЗК України порядку. Крім того, позивач за нормами чинного законодавства не розробила, та не затвердила відповідний план (проект) будівництва гаража, не отримала дозвіл на його будівництво на відповідній земельній ділянці.

Також позивач не надала суду доказів передачі у її власність відповідно до встановленого законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію із зазначенням недоліків, виявлених під час експертизи збудованого об`єкту, чи про їх відсутність. З урахуванням встановлених обставин справи, та, застосовуючи вищенаведені норми права, суд дійшов висновку про те, що зведений гараж за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, яке станом на дату звернення до суду з цим позовом, в експлуатацію органами державного архітектурно-будівельного контролю не приймалося, як відсутнє в матеріалах справі і відповідне рішення зазначеного органу про відмову у прийнятті такого об`єкта в експлуатацію. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 640/10719/17 Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду (провадження № 61-4449св19) про те, що «суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта». Наближені за своїм змістом правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Крім того, беручи до уваги той факт, що мати позивача за життя не завершила процес оформлення права власності на спірну земельну ділянку, не набувши право власності на неї, відповідно, і її спадкоємиця позивач у справі, спірну земельну ділянку, після смерті своєї матері ОСОБА_2 , не успадкувала, отже її власником не стала.

Судом встановлено, що після смерті матері, до звернення до суду з цим позовом, позивач зверталася до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської з питанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 , який виготовлений на її матір, проте отримала відмову, мотивовану тим, що згаданий проект було виготовлено на іншу особу, тобто, на її матір ОСОБА_2 .

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена а постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі № 923/196/20, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 (пункти 92-94).

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що визнання в судовому порядку права власності на самочинне будівництво можливе як після надання земельної ділянки позивачу під уже збудоване нерухоме майно, яке набуло такого статусу після прийняття його в експлуатацію з послідуючою реєстрацією прав на цей об`єкт в установленому порядку, так і у разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено компетентним органом, за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Проте, ці умови не підтверджені документально поданими суду матеріалами справи, тобто є недоведеними позивачем, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення заявленого позову, вважаючи за необхідне відмовити в задоволенні заявленої вимоги у зв`язку з її недоведеністю.

Позивач при зверненні до суду сплатила 908 грн. 00 коп. судового збору, який з огляду на повну відмову у задоволенні заявленого позову судом, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягає покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права власності на гараж відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, місцезнаходження: вул. Охтирська, 1, смт Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, .

Суддя І.В. Бугаєнко