С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
____________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/918/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

20 червня 2023 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про визнання недійсним кредитного договору.

ІІ. Описова частина

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» з позовом про визнання недійсним договору позики № 6979257 від 12.04.2020.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2020 року було відкрите провадження в справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.04.2020 Позивачка оформила електронний договір позики на офіційному веб-сайті ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та отримала кредит в розмірі 5000 грн строком до 01.05.2020 під 1,60% в день, що становить 584% річних.

При цьому Позивачка вказує, що їй як позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не виконав встановлені імперативні вимоги вказаного Закону та не надав позивачу відомості, які потрібні при укладені кредитного договору, зокрема щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім того, Позивачка зазначає, що в Договір включені несправедливі умови, зокрема в частині розміру неустойки (584% річних), оскільки у випадку прострочення повернення кредиту, вона мала би сплатити неустойку в загальному розмірі більше 50% її основного зобов`язання.

Зазначені порушення, допущені Відповідачем під час укладення договору, свідчать про необхідність визнання такого договору недійсним.

Позивачка вважає, що вищенаведені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний правочин є недійсним.

10 березня 2021 року Відповідач подав відзив на позов, в якому виклав свої заперечення проти заявлених позовних вимог. Зазначив, що до момент підписання в електронному вигляді Договору №6879257 від 12.04.2020 Позивачці було надано можливість ознайомитися з його умовами та Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайт Товариства «https://mycredit.ua».

12 квітня Позивачка акцептувала оферту, чим засвідчено вивчення її умов, повну та безумовну згоду з ними, свідоме прийняття пропозиції укласти договір. Крім того, укладений Договір містить усі необхідні відомості щодо обсягу зобов`язань позичальника, які викладені у пункті 2. При цьому Відповідач зазначив, що Договором не передбачена неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення позики, на що посилається позивачка. Натомість сторони погодили збільшену процентну ставку за користування кредитом понад встановлений строк.

У судове засідання жоден з учасників не з`явився.

В справі наявні заяви представників сторін про розгляд справи у їх відсутність.

Неявка учасників не перешкоджає розгляду справи.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 6979257 від 12.04.2020, відповідно до умов якого Відповідач, як позикодавець, надав Позивачці, як позичальнику, позику в сумі 5000,00 грн, на строк 19 днів, до дати повернення позики (останній день) - 01.05.2020, під розмір процентів в день - 1,60% (584% річних), процентну ставка за кожний день прострочення в день - 2,70% (985,50% річних); загальний розмір процентів за весь строк на який видано позику - 1520,00 грн; загальна орієнтовна вартість - 6520,00 грн (п. 2 Договору).

У відповідності до пункту 5 договору, він укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором). Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі.

Відповідно до п. 4.2 Договору, позичальник підтвердила, що перед укладанням цього договору вона вивчила його умови, ознайомилася з Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайт Товариства «https://mycredit.ua», зрозуміла їх зміст, суть, обсяг зобов`язань Сторін та наслідки укладення договору.

Крім того, Позивачка підтвердила, що їй було надано всю визначену законом інформацію про умови надання фінансових послуг у повному обсязі, передбаченому законодавством (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. 4.1 Договору).

Сторони підтвердили, що договір укладений в результаті зваженого рішення сторін, на взаємовигідних умовах, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахування вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України)

Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої, третьої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Як вбачається з договору позики № 6979257 від 12.04.2020, Позивачкою було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором Позивачка засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору Позивачка мав обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та прийняла надані Відповідачем грошові кошти, що не заперечується самою Позивачкою та не спростовується матеріалами справи.

Оцінивши спірний договір, суд зазначає, що договір позики №6979257 від 12.04.2020 вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі. Зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено додаткові підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.

Так, за приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Позивачка зазначає, що Відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, ввівши її в оману з приводу відсоткової ставки за позикою та не повідомивши про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, а також не надавши інформацію про інші істотні умови договору.

Твердження позивачки про те, що на момент укладення договору їй не було повідомлено всю необхідну інформацію про умови договору, зокрема про підвищену проценту ставку у разі неналежного виконання договору позики, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються самим Договором позики, у якому чітко викладені умови надання коштів, а саме: тип та спосіб надання позики, розмір позики, строк та плата за користування позикою, тип процентної ставки, ціна та сукупна вартість позики, порядок розрахунків за договором, наслідки прострочення виконання зобов`язань, а також інформація стосовно позикодавця, зокрема: повне найменування, номер свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, повне ім`я уповноваженої особи, банківські реквізити, код ЄДРПОУ.

Посилання на те, що договором на позичальника покладається непропорційно велика суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у випадку прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, суд відкидає з огляду на наступне.

Договором передбачений процент за користування кредитними коштами понад установлений договором термін повернення кредиту в розмірі 2,7% на день від простроченої суми, що становить 135 гривень. При цьому процентна ставка за користування кредитними коштами протягом строку кредитування становить 1,6% на день, що становить 80 гривень. Таким чином, відповідальність позичальника в період прострочення виконання зобов`язання, всупереч позиції Позивача, не перевищує плати за користування кредитом більше ніж на 50% (становить близько 40%).

Відтак, аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов чи його здійснення Відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, а твердження Позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів.

З огляду на викладене позов задоволенню не підлягає.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на державу.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»; місцезнаходження: 01010, м. Київ, пл. Арсенальна, 1Б; .

Суддя: