Справа № 347/2557/21
Провадження № 22-ц/4808/231/23
Головуючий у 1 інстанції ГОРДІЙ В. І.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Яблунівської селищної ради в особі комісії з питань захисту дітей про оспорювання батьківства, встановлення опіки над малолітньою дитиною та визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , Яблунівської селищної ради в особі комісії з питань захисту дітей про оспорювання батьківства, встановлення опіки над малолітньою дитиною та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їх дочка ОСОБА_4 , 1999 р.н. не перебуваючи в шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, народила ІНФОРМАЦІЯ_1 дочку ОСОБА_5 . При реєстрації народження вказала батьком дитини ОСОБА_3 , про що було внесено відомості до актового запису про народження №70. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла і внучка залишилась з позивачами, на їх утриманні і вихованні. У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом із ним. Позивачі вважають, що ОСОБА_3 не є біологічним батьком дитини, незважаючи на наявність актового запису. Відповідач ОСОБА_3 не проживав у шлюбі з ОСОБА_4 , не вів з нею спільне господарство. ОСОБА_4 проживала зі своєю дочкою ОСОБА_6 разом з позивачами. Після смерті доньки вони її поховали, внучка залишилася з ними. Тому вважають за необхідне спростувати документальне батьківство відповідача ОСОБА_3 відносно внучки ОСОБА_5 , оскільки актовий запис про народження дитини, в якому ОСОБА_3 записаний батьком ОСОБА_5 , не відповідає дійсності.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року в позові відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року скасувати, винести постанову, якою задовольнити заявлений позов.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що висновки суду не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.2 ст. 258, ч.4 ст. 167 СК України, баба і дід мають право звернутися до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відкривши провадження у справі про спростування батьківства, повинен був призначити судову генетичну експертизу, оскільки іншого способу спростувати або підтвердити батьківське споріднення немає. За висновком ЄСПЛ ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, прийнявши позицію відповідача, що стало перешкодою у наданні доказів у справі для позивачів. При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви з наведених в ухвалі підстав, суд зробив висновок про законність заявлених вимог, тобто фактично вирішив спір, що є неприпустимим.

Відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року прийнято із з`ясуванням всіх обставин справи, з дотриманням норм процесуального і матеріального права, в зв`язку з чим не підлягає скасуванню. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є належними позивачами щодо вимоги про оспорювання батьківства. Апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача Яблунівської селищної ради в особі комісії з питань захисту дітей до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідка про доставку електронного листа.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Сікомаса С.Я., позивача ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу, заперечення проти апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката Гринів Я.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині щодо оспорювання батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач внесений в свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як її батько, що підтверджує факт походження дитини від нього, і цей факт засвідчений у встановленому законом порядку, на що погодилася за життя мати дитини ОСОБА_4 . Таким чином, право оспорювати батьківство в даному випадку, належить особі, записаній батьком дитини, або особі, яка не записана батьком, але вважає себе батьком дитини. Позивачам, які є бабою і дідом дитині, батьківство якої оспорюють, законом не надано право оспорювати батьківство відповідача.

Апеляційний суд не може не погодитися із даним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати ОСОБА_4 , батько дитини - ОСОБА_3 . Державна реєстрація проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України. (а.с.9)

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 тобто, дідом та бабою ОСОБА_5 (а.с.8).

Позивачі звернулися до суду з позовом про оспорення батьківства і встановлення опіки над внучкою, оскільки вважають, що відповідач не є біологічним батьком дитини, не має батьківських прав щодо неї.

При вирішенні спору суд керувався наступними нормами права.

Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Оспорювання батьківства можливе лише у виключних випадках передбачених Сімейним кодексом України. Зокрема, оспорювання батьківства можливе: 1) матір`ю дитини в разі оспорювання батьківства свого чоловіка (ст.138 СК України), 2) особою, яка записана батьком дитини, що передбачено ст.136 СК України, або 3) якщо є спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини (ст.129 СК України).

Згідно з ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини та за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 статті 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Як пояснили колегії суддів позивачі, дійсно, їх донька ОСОБА_7 разом із відповідачем ОСОБА_8 зареєстрували факт народження дитини, з обоюдної згоди зазначивши батьком відповідача.

Позиція позивачів стосовно того, що відповідач не може бути і не є батьком їх онуки, ґрунтується лише на їх власних сумнівах - інших конкретних обставин вони не навели.

Таким чином, висновок суду про відсутність у позивачів законного права оспорювати батьківство відповідача стосовно ОСОБА_5 є правильним.

Доводи представника позивачів, що незважаючи на відсутність прямої норми матеріального права, яка б давала можливість оспорити батьківство бабі та діду, іншого шляху у позивачів довести факт відсутності кровного споріднення відповідача і їх внучки немає, з огляду на те, що їх дочка померла, не спростовують висновків суду, які є законними та обґрунтованими. Так, суд спирався на норми ст. 121 СК України, вказував, що батьки дитини закріпили свої батьківські права, зареєструвавши дитину за взаємною згодою відповідач визнає і вважає себе батьком дитини. Отже, закон таким чином захищає інтереси дитини, забороняючи іншим, крім того, хто вважає себе батьком, або матері дитини, можливість ставити під сумнів батьківські права особи, яка у відповідності до положень закону зареєструвала такий юридичний факт і не оспорює його сама. І такий висновок суду першої інстанції цілком відповідає також положенням ст.ст.7-9 Конвенції про права дитини: дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування; дитина має право на збереження своєї індивідуальності і громадянства; дитина має право не розлучатися з батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно, доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив у проведенні судово-генетичної експертизи, чим позбавив позивачів можливості довести їх позовні вимоги, не мають значення для справи у зв`язку із вищенаведеною мотивацією.

Таким чином, інші обставини справи, а саме те, що дитина на час розгляду спору проживає із бабою та дідом позивачами по справі, які мають задовільні побутові умови, позитивно характеризуються, мають дохід, не мають значення для справи, оскільки немає підстав вирішувати питання про встановлення опіки над дитиною за умови, що в неї є батько, який не позбавлений батьківських прав.

Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дітей Яблунівської селищної ради від 12.05.2021 року, комісія вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 (а.с.41).

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків ч.1 ст.160СК України. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними ч.1 ст.163 СК України.

А оскільки позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із позивачами також базувалися тільки на тому, що відповідач не є батьком ОСОБА_5 , і суд вирішив, що вони не підлягають задоволенню, то відповідно немає підстав для задоволення і для вимог про визначення місця проживання дитини із дідом та бабою.

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування, або порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 квітня 2023 року.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський