ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2251/23 Справа № 204/5637/22 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що 19 лютого 2022 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 було підписано попередній договір про укладення та нотаріальне посвідчення у строк до 31 березня 2022 основного договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було надано для підписання ріелтором фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 . Цим попереднім договором обумовлена купівля-продаж квартири за основним договором за ціною 3 948 000,00 грн., що є еквівалентом 140 000,00 доларів США у строк до 31 березня 2022 у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю. 19 лютого 2022 року позивачкою було передано відповідачу, як зазначено у пункті 5.1, як вважала позивачка дійсного та укладеного відповідно до закону попереднього договору (правочину), завдаток в розмірі 84 600,00 грн., що за еквівалентом складало 3 000 доларів США. Вважала, що попередній договір купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2022, який підписаний між сторонами, є недійсним (нікчемним) правочином в силу статей 203, 215, 216, 220, частини першої статті 635, частини першої статті 657 ЦК України. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. На дату підписання позивачкою попереднього договору має місце безпідставне передання нею грошових коштів та відповідно безпідставне отримання грошових коштів відповідачем в сумі 84 600,00 грн., що в еквіваленті складало 3 000,00 доларів США, як суми завдатку без належної правової підстави за нікчемним правочином. У зв`язку з вищевикладеним позивачкою 23 липня 2022 року було виставлено письмову вимогу до ОСОБА_1 про повернення протягом 3 днів грошових коштів за недійсним (нікчемним) правочином та із зазначенням способу повернення. Станом на дату подання позову вищезазначена вимога проігнорована відповідачем, грошові кошти у добровільному порядку не повернуті позивачу. Крім того, з підстав того, що у позивачки виникла необхідність у професійній правничий допомозі та залученні по договору фахівців в області права (адвокатів) виникає необхідність у стягненні з відповідача у судовому порядку також витрат на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 22 500,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів в розмірі 84 600,00 грн., а також судових витрат.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 84 600,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявила вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що 19 лютого 2022 року між сторонами в порядку статті 6 ЦК України було укладено договір, за умовами якого сторони зобов`язались в майбутньому, в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк (тобто, до 31 березня 2022 року), укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за 3 948 000,00 грн. Відповідно до пункту 5.1 договору відповідач отримала від позивачки завдаток в розмірі 84 600,00 грн. Відповідно до пункту 6.1 договору за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься до 31 березня 2022 року у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю. З моменту укладення договору 19 лютого 2022 року та до середини травня 2022 року позивачка виходила на зв`язок з третьою особою ФОП ОСОБА_3 та підтверджувала про свій намір придбати квартиру відразу, як відкриється Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, але з середини травня 2022 року позивачка перестала взагалі виходити на зв`язок з ФОП ОСОБА_3 , і на повідомлення з питань укладення договору купівлі-продажу квартири жодним чином не реагувала. 22 червня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. було направлено ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 заяву з пропозицією 30 червня 2022 року о 15.00 годині за адресою робочого місця приватного нотаріуса укласти договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 30 червня 2022 року вказаним приватним нотаріусом було складено свідоцтво на підтвердження того, що 30 червня 2022 року о 15.00 год. вона знаходилась у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка помилково зазначає про укладення 19 лютого 2022 року між ними попереднього договору купівлі-продажу, оскільки: в назві договору не зазначається, що укладений договір є попереднім договором купівлі-продажу; в преамбулі укладеного між ними 19 лютого 2022 року договору зазначається, що договір укладено в порядку статті 6 ЦК України і сторони розуміли значення цього правочину. В даному випадку, у відповідача був реальний покупець на квартиру, яка була предметом укладеного 19 лютого 2022 року між сторонами договору, і цей покупець планував дати відповідачу завдаток 21 лютого 2022 року (у понеділок), але позивачка дуже сильно 19 лютого 2022 року (в суботу) просила її продати квартиру саме позивачці і запропонувала відразу дати завдаток, щоб вона вже нікому квартиру не продала. Отже, саме позивач виступила ініціатором укладення договору від 19 лютого 2022 року, розуміючи значення даного договору та його умови. В даному випадку було укладено не попередній договір, а договір в порядку статті 6 ЦК України, який не підлягав нотаріальному посвідченню, а тому норми приписів частини першої статті 220, частини першої статті 635, частини першої статті 216 ЦК України не підлягають застосуванню у цій справі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, укладений 19 лютого 2022 року між сторонами в порядку статті 6 ЦК України договір не може бути нікчемним та є правомірним в силу приписів частини першої статті 204 ЦК України. Відповідно до пункту 5.2 договору у випадку невиконання умов цього договору покупцем, продавець залишає отриманий завдаток собі. У зв`язку із порушенням позивачкою взятих на себе за договором від 19 лютого 2022 року зобов`язань, а саме: відмови від підписання договору купівлі-продажу та нез`явлення до нотаріуса у визначений час, отриманий відповідачем завдаток в розмірі 84 600,00 грн., в силу приписів пунктів 5.2 та 5.4 договору, а також частини першої статті 571 ЦК України, поверненню ОСОБА_2 не підлягає. У зв`язку з укладенням договору від 19 лютого 2022 року вона очікувала на те, що договір купівлі-продажу буде укладено, але з причин порушення зобов`язань позивачкою вона не отримала того, на що розраховувала, а тому завдаток не повинен повертатись позивачу. Юридична природа завдатку повинна розглядатись не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» та принцип правової визначеності, що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 19 лютого 2022 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було підписано договір, відповідно до пункту 1.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що визначено у пункті 1.2 вказаного договору (а.с.7-12).

Відповідно до пункту 2.1 договору від 19 лютого 2022 року продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначену квартиру за ціною 3 948 000,00 грн., що є еквівалентом 140 000,00 доларів США, за комерційним курсом, встановленим на дату укладення цього договору.

Згідно з пунктом 3.1.1 договору продавець зобов`язується укласти з покупцем основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з пунктом 4.1.1 договору покупець зобов`язується укласти основний договір у термін і на умовах, встановлених цим договором.

У пункті 6.1 договору від 19 лютого 2022 року визначено, що за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься до 31 березня 2022 року, у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю.

У договорі від 19 лютого 2022 року зазначено, що сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений цим договором строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 , обумовлено ціну квартири, порядок розрахунків за квартиру та порядок оплати витрат, пов`язаних з нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу квартири (розділ 2 договору), обумовлено обов`язки продавця (розділ 3 договору) та обов`язки покупця (розділ 4 договору), а також строк укладення та нотаріального посвідчення основного договору договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до пункту 5.1 договору до підписання цього договору, в рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав завдаток в розмірі 84 600,00 грн. В момент розрахунків за основним договором зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за основним договором, як еквівалент 3 000,00 доларів США.

23 липня 2022 року ОСОБА_2 було направлено на адресу ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку вимогу про повернення їй протягом трьох днів з дати виставлення даної вимоги грошових коштів в сумі 3 000,00 доларів США, що в еквіваленті на дату отримання складало 84 600,00 грн. (а.с.13-14).

Однак, ОСОБА_1 так і не повернула ОСОБА_2 грошові кошти, які отримала від останньої 19 лютого 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума за нікчемним правочином в розмірі 3 000,00 доларів США, що було еквівалентно 84 600,00 грн., є авансом, який підлягає поверненню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20), від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 363/222/17 (провадження № 61-21879св19) та від 22 лютого 2022 року у справі № 750/2209/21 (провадження № 61-17523св21).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 84 600,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти, передані відповідачу, є авансом.

Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір від 19 лютого 2022 року не є попереднім договором купівлі-продажу квартири зазначених висновків не спростовують, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2023 року.

Судді: