ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 758/14844/18

провадження № 61-7364св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Зайцева Олександра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Ларіонова Н. М., та постанову Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., і касаційну скаргу адвоката Старости Івана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Д. В., про визнання недійсним договору довічного утримання.

Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 , після якої відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

В день смерті матері йому стало відомо, що право власності на вказану квартиру перейшло ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року.

Позивач стверджує, що договір довічного утримання (догляду) ОСОБА_4 не укладала і не підписувала; договір підписаний іншою особою з метою заволодіння шахрайським шляхом належним його матері майном.

Також зазначав, що за життя ОСОБА_4 не мала намірів та домовленостей на укладення такого договору, оскільки не потребувала сторонньої допомоги та до дня смерті працювала сімейним лікарем в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Подільського району міста Києва», мала добрий рівень фінансового забезпечення, а тому відсутня була будь-яка потреба в отриманні майнової допомоги від сторонніх осіб за рахунок передачі права власності на квартиру шляхом укладення вказаного договору. ОСОБА_5 ОСОБА_4 не знала та ніколи з нею не спілкувалася.

На підставі його заяви 8 травня 2018 року Подільським управлінням поліції Головного управління національної поліції міста Києва розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001845 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, в межах якого 23 серпня 2018 року проведено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Сохою Ю. В., підпис від імені ОСОБА_4 у договорі довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Крім того, позивач вказував, що ОСОБА_2 не виконала пункт 6 договору довічного утримання (догляду), який передбачав її обов`язок оплатити вартість ритуальних послуг, оскільки всю організацію ритуальних послуг та їх оплату здійснив він, що, як він вважає, свідчить про порушення відповідачем істотних умов договору.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив визнати договір довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року, укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , недійсним.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 12 жовтня 2017 року ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д. В. та зареєстрований за № 2224.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що підпис від імені ОСОБА_4 в договорі довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта № 8-4/1481 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0001845, складеним 23 серпня 2018 року судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Сохою Ю. В., та дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якого залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У серпні 2022 року адвокат Зайцев О. Л., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адвокат Староста І. І., який діє в інтересах ОСОБА_3 , у серпні 2022 року подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційних скаргах заявники вказують на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, висновку судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ від 28 вересня 2020 року, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначали, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтерес особи, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у позові.

На думку заявників, задовольняючи позов ОСОБА_1 , який не був стороною оспорюваного ним правочину, суд першої інстанції не встановив, який майновий інтерес має позивач; на захист якого майнового права або інтересу він звернувся до суду; яке його майнове право або інтерес порушені оспорюваним договором довічного утримання та яке майнове право або інтерес будуть відновлені у разі визнання договору довічного утримання недійсним. Зазначеного не встановив і апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, не виконавши вказані процесуальні дії, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме статті 15, 16, 203, частину третю статті 215, статтю 216 ЦК України.

Крім того, заявники вважають, що суди не перевірили, чи звертався ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після матері у шестимісячний строк; чи є позивач таким, що прийняв спадщину, та, як наслідок, не встановили, чи виникло і чи порушено право, за захистом якого він звернувся до суду, внаслідок укладення ОСОБА_2 договору довічного утримання.

Також вказували, що суд апеляційної інстанцій безпідставно не врахував висновок почеркознавчої експертизи, поданий до апеляційного суду.

Вважають, що суди попередніх інстанцій залишити поза увагою та не врахували висновків щодо застосування норм матеріального та процесуального права, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), у постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 5 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18 (провадження № 61-13626св20), від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц (провадження № 61-12996св20), від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17), від 28 січня 2021 року у справі № 734/904/18 (провадження № 61-15732св19), від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20), від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16 (провадження № 61-17349св18), від 22 липня 2020 року у справі № 200/11451/14 (провадження № 61-37327св18), від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 (провадження № 61-32980св18), у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Посилаючись на зазначене, адвокат Зайцев О. Л., який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив про задоволення касаційної скарги.

Касаційна скарга Старости І. І. , який діє в інтересах ОСОБА_3 , крім наведеного, мотивована тим, що суди ухвалили рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 , якого не залучили до участі у справі; суди не дослідили зібрані у справі докази і суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про допит свідків.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційні скарги, в якому вказував на безпідставність їх доводів. Зазначав, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належну оцінку зібраним у справі доказам і ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

ОСОБА_1 наголошував на тому, що він є єдиним спадкоємцем після матері - ОСОБА_4 і у визначений законом строк звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Доводи стосовно ухвалення судами рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 , незалученого до участі у справі, ОСОБА_1 вважає безпідставними, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотань про залучення ОСОБА_3 до участі у справі подано не було, а ухвалою апеляційного суду його залучено до участі у справі як третю особу і переглянуто рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року за поданою ним апеляційною скаргою.

Висновок судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ від 28 вересня 2020 року, на який посилаються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на думку ОСОБА_1 , правомірно відхилено апеляційним судом, оскільки такий висновок є новий доказом у справі, який подано до суду апеляційної інстанції. Однак докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Також зазначав, що, звертаючись до суду касаційної інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у касаційних скаргах посилались на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та у постанові Верховного Суду України.

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду і у постанові Верховного Суду України, ОСОБА_1 вважає безпідставними, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 зазначено, що ухвалення різних за змістом судових рішень має місце в разі, якщо суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з подібними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Під судовим рішенням в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц та від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц.

За таких обставин посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у згаданих постановах Верховного Суду та у постанові Верховного Суду України, є недоречними, оскільки жодна наведена заявниками справа не має ознак тотожності правовідносин, вони є абсолютно іншими і не можуть бути визнані як тотожні.

На думку ОСОБА_1 , всі без винятку судові рішення, на які посилаються адвокати ОСОБА_2. та ОСОБА_3. та які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не мають жодного відношення до справи за його позовом.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 8 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Зайцева О. Л. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , і за касаційною скаргою Старости І. І. , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та витребувано з Подільського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 758/14844/18.

Відповідно до змісту ухвал Верховного Суду 8 серпня 2022 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявників про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), у постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 5 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18 (провадження № 61-13626св20), від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц (провадження № 61-12996св20), від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17), від 28 січня 2021 року у справі № 734/904/18 (провадження № 61-15732св19), від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20), від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16 (провадження № 61-17349св18), від 22 липня 2020 року у справі № 200/11451/14 (провадження № 61-37327св18), від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 (провадження № 61-32980св18), від 9 листопада 2021 року у справі № 199/9911/19 (провадження № 61-2179св21), від 30 січня 2019 року у справі № 686/7880/17 (провадження № 61-44571св18), у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Крім того, підставами для відкриття касаційного провадження були доводи заявників про порушення норм процесуального права, а саме недослідження судами зібраних у справі доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи; незалучення до участі у справі ОСОБА_3 та необґрунтоване відхилення апеляційним судом клопотання про допит свідків.

Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 жовтня 2017 року ОСОБА_4 як відчужувач та ОСОБА_2 як набувач уклали договір довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д. В. і зареєстрований у реєстрі за № 2224.

Зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що 8 травня 2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 7950.

З трудової книжки ОСОБА_4 судами встановлено, що вона перебувала в трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Подільського району міста Києва» та працювала лікарем загальної практики - сімейним лікарем, які припинено у зв`язку з її смертю.

ОСОБА_1 поніс витрати на поховання матері, що підтверджується копією видаткової накладної від 8 травня 2020 року, договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 10 травня 2018 року, фіскальним чеком про оплату від 10 травня 2020 року та довідкою на одержання праху № 2.95976К.

Також судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 8 травня 2018 року слідчим відділом Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001845 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, за фактом підроблення невстановленими особами договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року в рамках вказаного кримінального провадження за клопотанням слідчого слідчого відділу Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києва призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України; для проведення дослідження зобов`язано слідчого надати договір довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року, укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , як об`єкт дослідження та інші документи, а також матеріали кримінального провадження.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься електронна копія ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року, постановлена у справі № 758/11437/18 за клопотанням слідчого слідчого відділу Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києва, погодженим прокурором Київської місцевої прокуратури № 7, згідно з якою в межах вказаного кримінального провадження накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 як власника майна, арештованого у кримінальному провадженні, подану на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року, залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 31 серпня 2018 року - без змін.

З ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року суди встановили, що в межах даного кримінального провадження № 0001845 проведено судово-почеркознавчу експертизу (висновок від 23 серпня 2018 року № 8-4/1481).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Сохою Ю. В., від 23 серпня 2018 року № 8-4/1481, підпис від імені ОСОБА_4 в договорі довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг і відзиву на них, суд дійшов таких висновків.

Звернувшись з відповідним позовом, ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги після матері - ОСОБА_4 , заперечив дійсність договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 745 ЦК України зазначено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (стаття 83 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У статті 102 ЦПК України зазначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов - для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на висновок судово-почеркознавчої експертизи, складений судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Сохою Ю. В., від 23 серпня 2018 року № 8-4/1481, проведеної в межах кримінального провадження № 0001845.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції на спростування доказів позивача відповідач належних і допустимих доказів не надала і про витребування нових доказів суд не просила.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив, що, маючи екземпляр оспорюваного договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року, відповідач не заявляла клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи саме у цивільній справі.

Також апеляційним судом встановлено, що після ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі ОСОБА_2 звернулася до Святошинського управління поліції Головного управління національної поліції міста Києва (незважаючи на знаходження майна у іншому районі міста Києва) із заявою про вчинення відносно неї замаху на заволодіння належним їй на праві власності нерухомим майном, про що 13 серпня 2020 року внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0003612.

14 серпня 2020 року старшим слідчим Святошинського управління поліції Головного управління національної поліції міста Києва Косинським Д. С. винесена постанова про призначення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0003612 від 13 серпня 2020 року.

28 вересня 2020 року Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром проведено експертизу (висновок за №СЕ-19/111-20/46379-ПЧ), відповідно до якої підпис від імені ОСОБА_4 в договорі довічного утримання (догляду) на нотаріальних бланках НВО №536896 та НВО №536897, укладеному 12 жовтня 2017 року ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д. В., виконано ОСОБА_4 .

У цьому ж висновку також зазначено, що рукописний напис прізвища та ініціалів від імені ОСОБА_4 в договорі довічного утримання (догляду) на нотаріальних бланках НВО № 536896 та НВО № 536897, укладеному 12 жовтня 2017 року ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д. В., виконано ОСОБА_4 .

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 подав клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з наявністю двох різних висновків судової почеркознавчої експертизи - від 23 серпня 2018 року №8-4/1481, проведеної в межах кримінального провадження №0001845, та від 28 вересня 2020 року № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ, від проведення якої представник ОСОБА_3 відмовився під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Частина третя статті 367 ЦПК України передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд не прийняв наданий на стадії апеляційного перегляду висновок експерта від 28 вересня 2020 року № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ, складений в межах кримінального провадження №0003612, при цьому зазначив, що із заявою про вчинення злочину ОСОБА_2 звернулася до Святошинського управління поліції Головного управління національної поліції міста Києва тільки після ухвалення не на її користь судового рішення, яке оскаржується; справа перебувала у провадженні суду першої інстанції біля двох років і з відповідною заявою до правоохоронних органів ОСОБА_2 не зверталася; судово-почеркознавчу експертизу в рамках цивільної справи за наявним оригіналом договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року провести не просила.

За таких обставин суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції за наявними у справі доказами.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що договір довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року підписала не ОСОБА_4 , а інша особа з наслідуванням її підпису, що підтверджується належним і допустимим доказом, а саме висновком експерта № 8-4/1481, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Суди попередніх інстанцій, встановивши зазначені обставини справи і застосувавши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 12 жовтня 2017 року.

Доводи касаційних скарг про невстановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, ненадання належної оцінки поданим сторонами доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Відхиляє касаційний суд і доводи про те, що суди попередніх інстанцій не встановили, який саме майновий інтерес має позивач та на захист якого майнового права або інтересу він звернувся до суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

При вирішенні справи суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а, відтак, ОСОБА_1 має право як спадкоємець першої черги спадкувати після матері.

Встановлені судами обставини не заперечували сторони під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також під час перегляду справи апеляційним судом; сумнівів у набутті позивачем права на спадкування за законом майна ОСОБА_4 у суді першої інстанції ОСОБА_2 не висловлювала, як і не заперечували таке його право в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом з метою поновлення права на спадкування після матері звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду).

Твердження заявників про те, що суди не перевірили, чи звертався ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після матері у шестимісячний строк та чи є ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину, що, як вони вважають, є підставою для направлення справи на новий розгляд, касаційний суд відхиляє.

10 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після - ОСОБА_4 , в якій зазначав, що цією заявою він приймає спадщину після матері.

На підставі заяви ОСОБА_1 . Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданим 30 жовтня 2018 року, і набуття позивачем такого права сумнівів у учасників справи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не викликало.

Безпідставними касаційний суд вважає і твердження заявників стосовно неприйняття апеляційним судом висновку експерта від 28 вересня 2020 року № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ як нового доказу, оскільки апеляційний суд правильно виходив з того, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках. Не встановивши виняткових обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив новий доказ у справі - висновок експерта від 28 вересня 2020 року № СЕ-19/111-20/46379-ПЧ, відхилення якого мотивував у судовому рішенні.

Доводи щодо незалучення до участі у справі ОСОБА_3 є безпідставними з огляду на наступне.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

ОСОБА_3 участі у цій справі в суді першої інстанції не брав; з клопотанням про залучення його до участі у справі до суду першої інстанції не звертався, як і не зверталася його дружина - ОСОБА_2 .

З таким клопотанням ОСОБА_3 звернувся вже до апеляційного суду і ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявників про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), у постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 5 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18 (провадження № 61-13626св20), від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц (провадження № 61-12996св20), від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17), від 28 січня 2021 року у справі № 734/904/18 (провадження № 61-15732св19), від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20), від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16 (провадження № 61-17349св18), від 22 липня 2020 року у справі № 200/11451/14 (провадження № 61-37327св18), від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 (провадження № 61-32980св18), у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Зазначені підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року (справа № 638/2304/17, провадження 61-2417сво19), на яку посилаються заявники, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у справі про визнання недійсним договору дарування грошових коштів від 18 грудня 2015 року. Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, апеляційний суд вказав на ненадання будь-яких доказів на підтвердження того, що оскарженим рішенням порушені права та законні інтереси. Направляючи справу до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду, касаційний суд вказав на порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції не перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження.

Постанова Верховного Суду від 9 листопада 2021 року (справа № 199/9911/14, провадження № 61-2179св21) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у справі про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2015 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. З такими висновками суду апеляційної інстанції погодився й касаційний суд.

Постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 686/7880/17, провадження № 61-44571св19) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду Хмельницької області від 16 серпня 2018 року у справі про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно та скасування рішень про державну реєстрацію прав. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з того, що спірне нерухоме майно набуто відповідачем у власність за час шлюбу. Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси на спірне майно спадкоємців, які не були залучені до участі у справі, а суд апеляційної інстанції на цій стадії розгляду позбавлений можливості залучати до участі у справі співвідповідачів. Касаційний суд постанову апеляційного суду залишив без змін.

Постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року (справа № 349/408/18, провадження № 61-19108св21) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2020 року (справа № 607/2905/18, провадження № 61-249св20) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 серпня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у справі про зобов`язання знесення самочинного будівництва та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна.

Постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року (справа № 264/949/19, провадження № 61-16692св19) прийнята за результатами розгляду касаційних скарг позивача та відповідача на постанову Донецького апеляційного суду від 8 серпня 2019 року у справі про захист прав на знак для товарів і послуг.

Постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року (справа № 715/316/18, провадження № 61-13626св20) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у справі про визнання заповіту недійсним. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові з інших підстав, суд апеляційної інстанції вказував на те, що позивач належними і допустимими доказами не довів, що підпис в оспорюваному заповіті виконаний не спадкодавцем, а іншою особою; позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки лише експерт може надати відповідь на питання, чи належить підпис спадкодавцю, який вчинений у заповіті, саме йому. Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції вказував на те, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, а суд апеляційної інстанції не виправив указаних недоліків та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (справа №569/4688/15-ц, провадження № 61-12996св20) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у справі про визнання недійсним патенту України на промисловий зразок та зобов`язання внести запис до Державного реєстру патентів України.

Постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 520/8073/16-ц, провадження № 61-4114св17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю.

Постанова Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 734/904/18, провадження № 61-15732св19) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 8 квітня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у справі про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними і визнання права власності на частину нерухомого майна. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених в позові вимог. З такими висновками судів попередніх інстанцій погодився й касаційний суд.

Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року (справа №650/1252/17, провадження № 61-18032св20) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2020 року у справі про визнання заповіту недійсним. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що позивачем не доведено недійсність заповіту з підстав неусвідомлення спадкодавцем значення своїх дій та неможливості керувати ними. Судом також враховано відсутність доказів того, що волевиявлення спадкодавця на час складення оспорюваного заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року (справа № 627/1761/16-ц, провадження №61-17349св18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року у справі про визнання договору оренди землі недійсним.

Постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року (справа №200/11451/14-ц, провадження № 61-37327св18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду Дніпровської області від 18 квітня 2018 року у справі про визнання договору про відступлення права за іпотечним договором недійсним.

Постанова Верховного Суду від 10 липня 2019 року (справа № 686/23256/16-ц, провадження № 61-32980св18) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року у справі про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Постанова Верховного Суду України від 26 травня 2016 року (справа № 6-605цс16), на яку також посилаються заявники, прийнята за результатами розгляду заяви позивачів про перегляд рішення апеляційного суду міста Києва від 2 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року у справі про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру.

Зміст наведених висновків свідчить про те, що доводи заявників щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), у постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 5 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18 (провадження № 61-13626св20), від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц (провадження № 61-12996св20), від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17), від 28 січня 2021 року у справі № 734/904/18 (провадження № 61-15732св19), від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20), від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16 (провадження № 61-17349св18), від 22 липня 2020 року у справі № 200/11451/14 (провадження № 61-37327св18), від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 (провадження № 61-32980св18), у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки предмет спору, підстави позову та фактичні обставини справ, на які посилаються заявники, і фактичні обставини справи, що переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Також підлягають відхиленню доводи касаційних скарг про недослідження судами зібраних у справі доказів та необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про допит свідків, оскільки за змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України вказане є підставою для скасування судових рішень за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційних скаргах підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, які не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи.

Інші наведені заявниками доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Зайцева Олександра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , та касаційну скаргу адвоката Старости Івана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук