ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/311/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/5293/19 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О. М., Нерушак Л. В., Фетісової Т. Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Барської Тетяни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначив, що з 21.12.1996 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та за час спільного проживання ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2015, право власності на квартиру було оформлено на відповідачку ОСОБА_1 .

З часом сім`я розпалася, сторони почали проживати окремо, спільне користування квартирою стало неможливим, добровільної згоди щодо її розподілу вони не дійшли, тому з даним позовом позивач звернувся до суду.

Просив провести поділ майна подружжя між ним та ОСОБА_1 , визнати за ним право власності на частину вказаної квартири.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2022 року, позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України ділиться між ними в натурі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 -адвокат Барська Т. М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильність висновків в рішенні суду, просила його скасувати повністю, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі адвокат Барська Т. М. вказує, що вирішуючи спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд ухвалив рішення тільки щодо прав позивача, а про право відповідачки на спільне майно подружжя взагалі не згадав.

Також апелянт посилається на те, що суд самостійно змінив заявлену ОСОБА_2 вимогу і визнав за ним право власності на частку квартири, а не на її частини, як він просив.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача адвокат Мельник О.Ф.проти апеляційної скарги заперечи, просив залишити її без задоволення а саме рішення міськрайонного суду без змін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в цілому відповідає даним вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21.12.1996 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21. 12.1996.

Під час спільного проживання, відповідно до Договору купівлі-продажу від 11.06.2015 сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідачку ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Вказане майно сторонами було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання.

Сім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розпалася, сторони припинили спільно проживати. Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.06.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, вказане рішення набрало законної сили 10.07.2020.

В добровільному порядку вирішити питання щодо розподілу спільно нажитого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 сторони не можуть.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача дійшов висновку, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому за ОСОБА_2 слід визнати право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

З таким висновком місцевого суду колегія суддів частково погоджується з наступних підстав.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) зазначено, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій не врахував наведеного й, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, помилково виходив виключно з варіанту поділу майна, заявленого позивачем.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в резолютивній частині рішення суду необхідно також визначити за відповідачкою ОСОБА_1 право власності на частку спірної квартири. Це також усуває труднощі при виконанні вказаного рішення суду.

За таких обставинах, суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази та заслухавши пояснення сторін у справі, дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак помилково визначив тільки за позивачем право власності на частку вказаної квартири.

Доводи апелянта щодо вказівки позивачем в позовних вимогах про визнання права власності на частину квартири замість частки квартири, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, адже зі змісту позовної заяви та в рішенні суду зазначено, що позивач посилався на вимоги ст. 70 СК України, регламентує розподіл часток.

Відповідно до частини 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в формулюванні резолютивної частини, яка не змінює суть такого рішення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Барської Тетяни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: