РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

представника позивача Калініної-Заєць Ю.М.

представника третьої особи Проценко Ю.В.

розглянувши відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії рф проти України,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2022р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Російської Федерації та АТ «Міжнародний резервний банк» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії РФ проти України, 1 000 000,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Приазовське Приазовського р-ну Запорізької обл., в якому постійно проживав до 06.05.2022р. В 2001р. він закінчив Мелітопольське професійно-технічне училище №56, в 2002р. загальноосвітню вечірню заочну середню школу в смт.Приазовське. ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув його батько, який похований на кладовище в смт.Приазовське. Він мав велику родину бабусів, дідусів, дядів а тіток, двоюрідних братів та сестер, багато друзів та знайомих, з якими проводив час, зустрічались на свята, їздили на відпочинок. Як громадянин демократичної європейської держави він почувався захищеним, подорожував, мав стабільну роботу та не боявся за життя, планував створити сім`ю та народити дітей. Але в одночасся його життя було зруйноване повномасштабним військовим вторгненням збройних сил російської федерації на територію України, наслідком чого 25.02.2022р. стала окупація смт.Приазовське. З цього часу він втратив своє звичне спокійне життя. В селищі була зосереджена військова техніка, виставлені блокпости, представники окупаційних збройних сил рф утримувати цивільне населення в страху, проводили огляди та обшуки помешкань, в т.ч. і в його житлі, постійно на вулиці змушували його роздягатись, перевіряли документи. Таке життя стало для нього нестерпним і він вимушений був евакуюватись на підконтрольну територію України в м.Запоріжжя, де зареєструвався як ВПО. Життя, яким він звик жити свої 38 років, перекреслилось, частина друзів та родичів залишилась в смт.Приазовське, вони не мають змоги виїхати на підконтрольну територію України через відсутність «зелених коридорів», він втратив з ними зв`язок. Інша частина родичів та знайомих виїхали або за кордон, або в інші міста України і він також не має змоги з ними зустрічатись. В м.Запоріжжі йому довелось шукати житло та нову роботу, заводити нові знайомства. Вся побутова техніка та меблі, тобто усі цінні речі, залишились в смт.Приазовське і навряд чи він коли-небудь поверне їх, оскільки після його від`їзду в його помешканні окупаційні війська провели обшук. Право на життя гарантоване не лише Конституцією України, але й міжнародними конвенціями. Той факт, що з 2014р. РФ чинить збройну агресію проти України, а 24.02.2022р. здійснила повномасштабне військове вторгнення та окупувала частину території України, а й відтак порушила усі наявні міжнародні норми права, суверенітет України та основоположні права громадян України, є загальновідомим та не підлягає доведенню. У зв`язку з цим РФ не може посилатись і на судовий імунітет при розгляді справ такої категорії. Вказані обставини є підставою для відшкодування йому російською федерацією моральної шкоди, яку він оцінює в 1 000 000,00грн..

Ухвалою суду від 08.12.2022р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено підготовче судове засідання.

04.01.2023р. до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, в яких зазначено, що 24.02.2022р. Російська Федерація вчинила масштабну немотивовану збройну агресію проти України, що визнано міжнародними інституціями порушенням суверенітету України та основоположних прав людини. Вказаний факт є загальновідомими та не підлягає доказуванню. У зв`язку з цим РФ несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну в результаті вчинення нею збройної агресії. Відшкодуванню, зокрема, підлягає шкода, заподіяна в результаті пошкодження чи знищення майна під час бойових дій, вилучення майна збройними формуваннями країни-агресора, втрати майна особою, яка змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію. Потерпілі особи мають право звертатися з цивільними позовами до РФ про відшкодування заподіяної шкоди до судів за місцем заподіяння шкоди. Загальний підхід до вирішення справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії РФІ проти України був сформульований Верховним судом в постанові від 08.06.2022р. у справі №490/9551/19. За викладеним в цій постанові висновком, Російська Федерація, здійснивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією, вийшла за межі своїх суверенних прав, відповідно є державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету в цій категорії спорів. Тому пред`явлення позивачем цього позову до Російської Федерації і його розгляд судом України є правомірним. Разом з тим, позивач залучив до участі в цій справі як третю особу Кабінет Міністрів України. Однак жодним чином цього не обґрунтував, наявності очевидного та безумовного правового зв`язку із сторонами спору не довів. Судове рішення у цій справі не може вплинути на права та обов`язки КМУ, а також на стан та результати виконання останнім покладених на нього завдань та функцій, тому залучення КМУ як третьої особи є безпідставним. Просить суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

11.01.2023р. до суду надійшов відзив на позову заяву представника відповідача АТ «Міжнародний резервний банк», в якому зазначив, що позивач, пред`явивши позов до Банку, фактично не сформулював жодних вимог до нього і не обґрунтував їх. Незважаючи на це, виходячи із судової практики розгляду справ аналогічної категорії, вказує, що підстав для заявлення та задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000000,00грн., яка завдана діями РФ, з Банку немає. Банк не є учасником спірних правовідносин, жодних протиправних дій щодо позивача не вчиняв, тому взагалі не може бути відповідачем у справі. Крім того, постановою Правління Національного банку України №91-рш/БТ від 25.02.2022р. було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк». Підставою для цього був факт контролю Банку Російською Федерацією, яка є державою-агресором та здійснює військову агресію стосовно держави України. На підставі рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №131 від 25.02.2022р. «Про початок процедури ліквідації АТ «МР БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку». За цим рішенням усі повноваження перейшли до Уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І.В. Таким чином, з цього момент колишні власники Банку, в т.ч. РФ, не мають права контролю та управління Банком. Крім того, під час здійснення процедури ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань, крім витрат, пов`язаних із процедурою ліквідації. Також зазначив, що 03.03.2022р. прийнято Закону України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів», Указом Президента України від 11.05.2022р. №326/2022, який затверджений Законом України від 19.05.2022р., введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11.05.2022р. «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів, яким в т.ч. примусово вилучено корпоративні права у розмірі 100% майна АТ «Міжнародний резервний банк», що належать ПАТ «Сбєрбанк Росії», фінансові активи (кошти на накопичувальному та кореспондентських рахунках, облігації внутрішнього державної позики, депозитні сертифікати, що емітовані НБУ) АТ «Міжнародний резервний банк». Розпорядженням КМУ №815-р від 13.09.2022р. в порядку проведення примусового вилучення об`єктів права власності РФ передано ДП «Національний фонд інвестицій України» на праві господарчого відання корпоративні права у розмірі 0 простих іменних акцій, що становить 100% статутного капіталу АТ «Міжнародний резервний банк», що належать ПАТ «Сбєрбанк Росії», та фінансові активи (облігації внутрішнього державної позики) цього ж банку. Тобто 100% корпоративних прав Банку та інших активів було вилучено (націоналізовано) на користь Держави України, тому фактично претензії заявлені позивачем до Держави України і в разі їх задоволення відповідальність повинна бути нести Держава України, що є недопустимим та суперечить загальним принципам права. Просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 07.03.2023р. підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Калініна-Заєць Ю.М. заявлені позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додатково суду пояснила, що моральна шкода, спричинена позивачу, полягає в душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою проти себе та членів своєї родини. Через збройну агресію рф та тимчасову окупацію, що є протиправними, він вимушений був залишити своє постійне проживання, де він мав усталені соціальні зв`язки, налагоджений побут, роботу, тобто його життя змінилось кардинально. Він втратив житло, роботу, родинні зв`язки, тощо. Крім того, під час окупації він зазнав страху за своє життя, оскільки з 2017р. по 2021р. перебував на військовій службі, приймав участь в АТО є учасником бойових дій, смт.Приазовське є невеликим населеним пунктом, де усі знають один одного, тому він вимушений був ховатись від окупаційних військ, не міг вести звичний спосіб життя. Він тривалий час не міг виїхати на підконтрольну територію, коли це стало можливими, то дві доби пробув на блокпосту в м.Василівка, оскільки їх не випускали російські військові. Все в сукупності викликало у нього емоційні переживання, стрес та занепокоєння. Він змушений був докладати додаткових зусиль для налагодження свого життя в іншому місці. Просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Російської Федерації в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав.

Представник відповідача АТ «Міжнародний резервний банк» в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність з урахуванням відзиву на позов.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників відповідачів.

Представник третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні просила вирішити справу відповідно до чинного законодавства з урахуванням її письмових пояснень. Додатково суду пояснила, що факт протиправної поведінки Російської Федерації, що полягає в збройній агресії та окупації частини території України, є загальновідомим. Діючим законодавством України передбачено право громадян на відшкодування за рахунок рф спричиненої матеріальної та моральної шкоди внаслідок збройної агресії та тимчасової окупації. Однак механізму компенсації такої шкоди наразі немає. Він перебуває ще в процесі розроблення.

Вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Приазовське Приазовського р-ну Запорізької обл., з 23.05.2001р. по т.ч. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорту громадянина України (арк..7).

Відповідно до довідки №2330- від 18.05.2022р. позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_2 (арк..8).

Згідно з атестатом про повну загальну середню освіту НОМЕР_1 від 21.06.2022р. позивач ОСОБА_1 в 2002р. закінчив Приазовську загальноосвітню вечірню (змінну) заочну середню школу (арк..9-10).

Згідно з дипломом кваліфікованого робітника НОМЕР_2 від 30.06.2022р. позивач ОСОБА_1 в 2001р. закінчив Мелітопольське професійно-технічне училище №56 і здобув кваліфікацію тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва (арк..11-12).

Загальновідомим, а й відтак таким, що не підлягає доведенню, є той факт, що Російська Федерація з 20.02.2014 року здійснює збройну агресію проти України, частиною якої стало повномасштабне вторгнення збройних формувань рф на територію України 24.02.2022р. та тимчасова окупація частини її територій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України із 05.30год. 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022р., Приазовська селищна територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області з 24.02.2022р. є тимчасово окупованою рф територією України.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, в межах цієї справи позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення з Російської Федерації та АТ «Міжнародний резервний банк» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії РФ проти України, 1 000 000,00грн.

За ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відповідно до ч.9,10 ст.5 цього ж Закону відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд також виходить з того, що згідно з ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

За усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду.

«Надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Як вже зазначалось, загальновідомим є той факт, що з 2014р. по теперішній час РФ здійснює збройну агресію проти України, заперечує її суверенітет та незалежність, чинить геноцид народу України, що визнано міжнародними інстанціями серйозним порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН. В той же час, РФ відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Вказане виключає, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Крім того, відповідно до Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року, Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, що відображають звичаєве міжнародне право, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24.02.2022р. Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу, унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та РФ щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок військової агресії Російської Федерації на території України.

Таким чином, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача і РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, порушивши її суверенітет та територіальну цілісність, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022р. у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022р. у справі № 760/17232/20-ц, від 08.06.2022р. у справі 490/9551/19 та інших.

Отже, у цій справі відповідач Російська Федерація як іноземна держава не користується судовим імунітетом.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та недоведеними.

Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини).

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Однак, суд вважає, що позивач та його представник в порушення ст.12,13,81 ЦПК України не надали суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту завдання позивачу неправомірними діями рф моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача в судовому засіданні зазначила, що моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок протиправної поведінки щодо себе, а саме через неправомірну збройну агресію рф проти України та окупацію смт.Приазовське Запорізької області, у зв`язку з чим він вимушений був виїхати на підконтрольну територію України, залишити постійне місце свого проживання та роботи, родичів, друзів, втратив житло, роботу, усталені соціальні зв`язки.

Як вже зазначалось вище, збройна агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації, у зв`язку з чим саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Однак, ні діючим національним законодавством, ні міжнародними конвенціями не передбачено такої юридичної основи, яка б визначала безумовне право особи на відшкодування моральної шкоди внаслідок самого факту збройної агресії.

Суд вважає, що попри загальновідомий факт збройної агресії рф проти України, позивач не звільняється від доведення наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між нею та протиправними діями рф, що є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності за спричинену моральну шкоду.

Сам по собі факт збройної агресії рф та внутрішнього переміщення позивача на підконтрольну територію України з тимчасово окупованого РФ смт.Приазовське, де він народився, отримав освіту та проживав тривалий час, що підтверджується доданими до позовної заяви документами (копіями паспорту, довідки ВПО, атестату, диплому), та зміна у зв`язку з цим звичних життєвих зв`язків не є свідченням спричинення позивачу моральної шкоди, тобто немайнових втрат внаслідок душевних страждань.

Жодних доказів на підтвердження того, що таке переміщення завдало позивачу душевних страждань та немайнових втрат, їх характеру, тривалості та глибини, істотності вимушених змін, зокрема, висновків спеціалістів, експертів щодо погіршення психоемоційного стану позивача та наявності причинного зв`язку між таким станом та збройною агресією рф.

Крім того, жодними доказами не зафіксовано, що під час перебування на тимчасово окупованій території або при виїзді з неї позивач як колишній військовослужбовець піддавався незаконному переслідуванню, обшуку, приниженню або іншим протиправним діям, які викликали у нього душевні страждання, на що також вказала представник позивача в судовому засіданні.

Таким чином, факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок злочинних дій рф не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до РФ.

Ухвалюючи рішення, суд також виходить з того, що позивач ОСОБА_1 одночасно заявив вимогу про стягнення спричиненої йому моральної шкоди з РФ та АТ «Міжнародний резервний банк», хоча в позовній заяві жодним чином не обґрунтував підстав покладання на АТ «Міжнародний резервний банк» такої цивільно-правової відповідальності, не визначив в якому порядку (солідарному чи долевому) Банк має відповідати разом з рф.

В судовому засіданні представник позивача зазначила, що АТ «Міжнародний резервний банк» залучений відповідачем у цій справі, оскільки корпоративні права Банку (100% акцій) належать суб`єкту РФ ПАТ «Сбєрбанк Росії», тому моральна шкода може бути відшкодована за рахунок цього майна. Банк повинен відповідати за спричинену позивачу моральну шкоду солідарно з РФ.

Разом з тим, суд вважає такі доводи представника позивача безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах права та фактичних обставинах справи.

По-перше, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст.541 ЦК України).

В даному випадку спірні правовідносини не передбачають солідарного обов`язку РФ та його окремого суб`єкта з відшкодування шкоди, спричиненої збройною агресією проти України.

По-друге, жодних обставин, які б свідчили про протиправність дій Банку щодо позивача під час збройної агресії РФ та спричинення позивачу внаслідок таких дій моральної шкоди, позивачем та його представником не наведено та судом не встановлено.

Той факт, що 100% акцій та інше майно вказаного Банку належало суб`єкту РФ, не дає підстав для покладання на Банк цивільно-правової відповідальності за злочинні дії РФ проти України та її народу.

Крім того, суд враховує, що з 25.02.2022р. по даний час АТ «Міжнародний резервний банк» перебуває в стадії ліквідації, повноваження щодо його управління перейшли до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку з чим власники майна Банку не мають права управління та контролю за ним.

До того ж, на виконання Закону України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 03.03.2022р., Закону України «Про затвердження Указу Президента України від 11.05.2022р. №326/2022 «Про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11.05.2022р. «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 19.05.2022р., примусово вилучено на користь Держави України корпоративні права у розмірі 0 простих іменних акцій, що становить 100% статутного капіталу АТ «Міжнародний резервний банк», що належать ПАТ «Сбєрбанк Росії», та його фінансові активи (облігації внутрішнього державної позики), які розпорядженням КМУ №815-р від 13.09.2022р. передані ДП «Національний фонд інвестицій України» на праві господарчого відання.

В той же час, відповідно до чинного законодавства Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації. Механізму використання примусово вилученого майна Російської Федерації, в т.ч. для компенсації матеріальної чи моральної шкоди, спричиненої громадянам України внаслідок збройної агресії РФ та тимчасової окупації території України.

Отже, АТ «Міжнародний резервний банк» не є учасником спірних правовідносин, жодних протиправних дій щодо позивача не вчиняв, тому пред`явлення до нього позовних вимог є безпідставним.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.3,8,56 Конституції України, ст.15,16,23,1167,1174 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,258,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.04.2023р.

Суддя Н.А.Мурашова

25.04.2023