Справа №:755/9837/23
Провадження №: 2-к/755/5/23
У Х В А Л А

про залишення без розгляду та повернення клопотаня заявнику

"14" липня 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П., розглянувши матеріали клопотання Закритого акціонерного товариства «Рибницький цементний комбінат» про надання дозволу на примусове виконання рішення Оргеївського районного суду м. Рєзіна, Республіка Молдова від 09.09.2022 у цивільній справі № 2-792/2018 за позовом ЗАТ «Рибницький цементний комбінат» до приватного підприємця « ОСОБА_1 » про розірвання договорів, стягнення заборгованості та судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

07.07.2023 до Дніпровського районного суду міста Києва з Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Закритого акціонерного товариства «Рибницький цементний комбінат» про надання дозволу на примусове виконання рішення Оргеївського районного суду м. Рєзіна, Республіка Молдова від 09.09.2022 у цивільній справі № 2-792/2018 за позовом ЗАТ «Рибницький цементний комбінат» до приватного підприємця « ОСОБА_1 » про розірвання договорів, стягнення заборгованості та судових витрат, яке 11.07.2023 було передано в провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

За вимогами клопотання убачається, що заявник просить суд:

1)Постановити ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду - Оргеевского суда в місці резіна, Республіки Молдова, по позову Закритого Акціонерного Товариства «Рибницький Цементний Комбінат» до Індивідуального Підприємства «Ткачов Володимир Миколайович» від 9 вересня 2022 року №2-792/2018.

2) Видати Закритому Акціонерному Товариству «Рибницький Цементний Комбінат» виконавчий лист для пред`явлення до виконання до Індивідуального Підприємства «Ткачов Володимир Миколайович» в порядку встановленому законом рішення Оргеевского суда в місці резіна, Республіки Молдова від 9 вересня 2022 року №2- 792/2018.

Мотивуючи звернення до суду із вимогами про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, посилається на «Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», статтю 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 462-470 ЦПК України.

Вивчивши підстави та мотиви поданого клопотання, дослідивши долучені до нього документи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 19 ЦПК України визначено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Згідно змісту ч. 8 цієї статті, суди розглядають справи про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу, іноземного суду.

Порядок визнання та виконання рішень іноземних судів на території України визначений у розділі ІХ Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Статтею 466 ЦПК України передбачені вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Згідно частини 1 вказаної статті, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:

1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження;

2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;

3) мотиви подання клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 466 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні);

3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи;

4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше);

5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником);

6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

10.11.1994 Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14.04.1995 і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном (ЗУ від 10.11.1994 року № 240/94-ВР). Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР ратифіковано із застереженнями Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22.01.1993) ( далі - Конвенція, Закон).

Відповідно до вказаного закону, Україна взяла на себе: зобов`язання щодо надання правової допомоги в обсязі, передбаченому статтею 6 Конвенції, за винятком визнання і виконання виконавчих написів; зобов`язання визнавати і виконувати рішення, винесені на територіях держав - учасниць Конвенції, передбачені пунктом «а» статті 51 Конвенції, за винятком нотаріальних актів щодо грошових зобов`язань. Згідно з пунктом «а» ст.51 вказаної Конвенції, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань, рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

У статті 51 Конвенції передбачено, що кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає та виконує такі рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції у цивільних та сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди у таких справах та нотаріальні акти щодо грошових зобов`язань (далі рішень); б) рішення судів у кримінальних справах про відшкодування збитків.

Відповідно до вказаного закону, Україна взяла на себе: зобов`язання щодо надання правової допомоги в обсязі, передбаченому статтею 6 Конвенції, за винятком визнання і виконання виконавчих написів; зобов`язання визнавати і виконувати рішення, винесені на територіях держав - учасниць Конвенції, передбачені пунктом «а» статті 51 Конвенції, за винятком нотаріальних актів щодо грошових зобов`язань. Згідно з пунктом «а» ст.51 вказаної Конвенції, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань, рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Згідно зі статтею 52 Конвенції, винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони.

Статтею 48 Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 13 грудня 1993 року, ратифікованого Україною Законом від 10.11.1994 встановлено, що за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення судів з цивільних справ, винесені на території іншої Договірної Сторони.

Стаття 49 вказаного Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу визначає наступні умови, за яких рішення Договірної Сторони визнаються і виконуються: 1) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території рішення було винесено, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності, - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї Договірної Сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим Договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Відповідно до статті 50 вищезазначеного Договору клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції. До клопотання потрібно додати: 1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення, 2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної здатності сторони - документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином, 3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1, 2, на мову тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Згідно статті 53 Конвенції, клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності. Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення і прикладені до нього документи забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.

Відповідно до статті 54 Конвенції, клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (ст. 463 ЦПК України).

За приписами ст. 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; в інших випадках, встановлених законами України.

Зважаючи на викладене судом встановлено, що матеріали клопотання не містять відомостей про належне повідомлення відповідача та/або його представника про розгляд цивільної справи, за результатами розгляду якої постановлено рішення, про дозвіл на виконання якого в Україні подане клопотання. Документи, що подані до суду на підтвердження повідомлення відповідача не перекладені на мову зрозумілу для суду та не засвідчені належним чином. Крім того, документи у іншій частині, на підтвердження вимог, викладених у клопотанні також не перекладені та не засвідчені належним чином, що унеможливлює суд встановити дійсні обставини у справі та дійти переконання про наявність обґрунтованої можливості надати дозвіл на виконання зазначеного рішення. До того ж, суд позбавлений можливості встановити про те, чи не було виконано рішення повністю чи у частині, адже за змістом клопотанням будь-якої інформації задником не надано. Вказане у сукупності свідчить про невідповідність клопотання Закритого акціонерного товариства «Рибницький цементний комбінат» ст. 466 ЦПК України, зокрема приписам п. 3-6 ч. 3 зазначеної статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 466 ЦПК України, суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлені відповідно до вимог, передбачених Главою 1 Розділу ІХ «Визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню», або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Керуючись ст. ст. 466, 353-356 ЦПК України, Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання Закритого акціонерного товариства «Рибницький цементний комбінат» про надання дозволу на примусове виконання рішення Оргеївського районного суду м. Рєзіна, Республіка Молдова від 09.09.2022 у цивільній справі № 2-792/2018 за позовом ЗАТ «Рибницький цементний комбінат» до приватного підприємця « ОСОБА_1 » про розірвання договорів, стягнення заборгованості та судових витрат - залишити без розгляду та повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що залишення клопотання без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з клопотанням до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених ст. 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: