Провадження № 22-ц/824/7735/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом який обґрунтовував тим, що 25.04.2019 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем «JAGUAR XJL», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Ізюмська на регульованому перехресті з вул. Брожка, рухаючись прямо не надав переваги у русі автомобілю «HONDA Accord», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить йому на праві приватної власності, який рухався зправа та скоїв з ним зіткнення, у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (справа № 752/9277/19).

Позивач зазначав, що розмір майнової шкоди, завданої автомобілю «HONDA Accord», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить йому на праві приватної власності, внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди становить 290 248, 03 грн.

За його заявою, згідно з страховим актом від 10.07.2019 року № 07797-24», ПрАТ СК «Вусо» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. Виплата страхового відшкодування дорівнює ліміту відповідальності згідно полісу АМ 5269891.

Таким чином різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою складає 190 248, 03 грн.

Вказував, що автомобіль «JAGUAR XJL», д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Також зазначає, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди йому завдано моральну шкоду, яка виражається у душевних стражданнях, погіршенням стану здоров`я, змушений був прикласти значних зусиль для організації та налагодження звичайного режиму роботи свого життя.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на свою користь 190 248, 03 грн. на відшкодування майнової шкоди та 100 000, 00 грн. - моральної шкоди, а також судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 190248, 03 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2919, 90 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмовлених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_6 як власникові автомобіля «JAGUAR XJL», д.н.з. НОМЕР_1 було достеменно відомо про позбавлення права керування ОСОБА_2 , у тому числі і під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 25.04.2019 року, проте власник передав право керування останньому, чим проявив недбалість, а тому вони мають спільно відшкодовувати йому шкоду, що повністю узгоджується із ч. 4 ст. 1187 ЦК України.

Від представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки позивач не надав жодного доказу про те, що ОСОБА_3 знала про існування постанови Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року по справі № 759/10152/18 щодо ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини відповідача ОСОБА_2 , який на правовій підставі керував транспортним засобом, оскільки мав при собі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, між його діями та наслідками, що настали, є безпосередній причинний зв`язок, що встановлено постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року, а відтак саме відповідач ОСОБА_2 повинен відповідати за заподіяну ним шкоду, а тому з нього підлягає стягненню у рахунок відшкодування матеріальної шкоди різниця між завданою шкодою та сплаченою страховою компанією сума 190 248, 03 грн.

Відмовляючи у стягненні завданої матеріальної шкоди з відповідачів у солідарному порядку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено заподіяння позивачу матеріальної шкоди лише діями одного відповідача ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «JAGUAR XJL» д/н НОМЕР_1 по вул. Ізюмській у м. Києві на регульованому перехресті з вул. Брожка, рухаючись прямо, не надав перевагу у русі автомобілю «HONDA Accord» д/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, який рухався праворуч, та скоїв з ним зіткнення, у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

В результаті ДТП автомобіль «HONDA Accord», що належить ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода в розмірі 290248,03 грн., що підтверджується ремонтною калькуляцією №1053135 від 09.07.2019 року.

Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «JAGUAR XJL», що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року.

05.09.2018 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (Страховик) та ОСОБА_7 (Страхувальник) було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5269891. Згідно умов даного договору, страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником або забезпеченого транспортного засобу шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу Jaguar XJL державний номер НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_4 . Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну і здоров`ю складає 200 000,00 грн.; за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн.; франшиза - 0 грн.

За результатами огляду ПрАТ СК «ВУСО» була складена ремонтна калькуляція від 09.07.2019 року № 1053135, згідно з якою вартість ремонту без врахування ПДВ склала 290248, 03 грн.

ПрАТ СК «ВУСО» на підставі Страхового акту № 07797-24 від 10.07.2019 року, здійснило позивачу виплату страхового відшкодування в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 18223 від 11.07.2019 року.

Таким чином, залишок невідшкодованої позивачу суми становить 190248, 03 грн.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Тобто правила статей 1187, 1188 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/2882/17-ц, відповідно до положень частини другої статті 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 та 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститут страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Крім того, статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то саме з винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 190 248, 03 грн.

Крім цього, колегія суддів вважає, що позивачем доведено заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок ДТП, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача, розмір якої, виходячи із засад розумності та справедливості, становить 15 000,00 гривень.

Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 1187 ЦК України та солідарне стягнення завданої шкоди, відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ч. 4 ст. 1187 ЦК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, має абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Встановивши, що саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом та є особою винною у даній ДТП, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що саме він має відшкодовувати завдану шкоду.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що недбалість власника транспортного засобу сприяла неправомірному заволодінню іншою особою цим транспортним засобом, а відтак відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 1187 ЦК України та солідарного стягнення завданої шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий: Судді: