Справа №487/8473/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/780/23
Постанова

Іменем України

24 липня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Колосовою О.М.,

за участю:

представника АТ «Украсиббанк» Єнової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 15 травня 2023 року о 13 год 15 хв., під головуванням судді Павлової Ж.П., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 08 січня 1998 року він є співвласником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

З 2007 року він тимчасово проживає в Італії.

На початку 2017 року йому стало відомо, що 10 квітня 2007 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано право власності на вказану квартиру по частині за кожним на підставі договору купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року.

Вказаний договір начебто був укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 , яка виступала від імені та в інтересах позивача, ОСОБА_3 , з іншої.

Зазначає, що на час укладення вказаного договору купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року він був малолітнім, однак дозвіл на укладення договору купівлі-продажу квартири органом опіки і піклування не надавався.

Крім того, зазначений договір, укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вказував, що іншого житлового приміщення позивач не має, а незаконне відчуження вказаної квартири позбавляє права власності на належну йому частку у спільному майні.

Повернувшись тимчасово до України у травні 2017 року, він подав апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року.

В апеляційному провадженні було встановлено, що оскільки судове провадження у справі №2-2658/2007 втрачене, тому для розгляду апеляційної скарги необхідно вирішити питання про відновлення Заводським районним судом м. Миколаєва втраченого судового провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2017 року втрачене судове провадження відновлено у повному обсязі.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2018 року рішення районного суду від 16 червня 2017 року скасоване, відмовлено у відновленні втраченого судового провадження.

У зв`язку з чим, він звернувся в суд із даним позовом, в якому посилаючись на наведені обставини, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 01 лютого 2007 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені малолітнього ОСОБА_1

09 серпня 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до районного суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року та визнання права спільної сумісної власності.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 08 свіня 1998 року, співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Наприкінці 2006 року вони вирішили виділити частки усіх співвласників квартири, тобто по 1/5 кожному. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 висловили намір придбати у інших співвласників належні їм частки.

Так як ОСОБА_1 на той час був неповнолітнім, вони домовились між собою викупити належну йому частку, а на його ім`я придбати однокімнатну квартиру, про що 01 лютого 2007 року у простій письмовій формі уклали договір про наміри.

У подальшому однокімнатну квартиру так і не придбали, до відповідних державних органів для виділу належних їм часток спірної квартири не звернулися, нотаріально посвідчений договір про продаж квартири не уклали.

У грудні 2020 року позивачам стало відомо про наявність рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року .

Вказували, що жодної судової повістки не отримували, їм не було відомо про існування в суді позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Зміст копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року містить недостовірні відомості про їх обізнаність про розгляд справи та згоду з позовними вимогами.

В даному випадку істотні умови договору виконані не були, договір не пройшов державну реєстрацію, тому відсутні підстави вважати, що воля сторін була спрямована на належне укладання договору. Більш того, згода органу опіки та піклування на укладення договору не надавалась.

Тому просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року та визнати за ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

04 листопада 2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва залучено до участі у даній справі Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (том-1, а.с.150).

09 вересня 2021 року вимоги зустрічної позовної заяви об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 (том-2, а.с.36-37)

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено строк звернення до суду.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 лютого 2007 року, укладеного у простій письмовій формі між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що діяла від імені малолітньої дитини ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір купівлі -продажу між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався взагалі, не посвідчувався нотаріально, отже рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про визнання дійсним цього договору не ухвалювалось.

Оскільки істотні умови Договору сторонами не було виконано, рішення з приводу визнання дійсним такого договору Заводським районним судом м. Миколаєва не ухвалювалось, державна реєстрація договору відсутня, тому відсутні підстави вважати, що воля сторін була спрямована на належне укладання оспорюваного договору. Крім того, були порушені майнові права ОСОБА_1 , який на той час був неповнолітнім, але орган опіки та піклування згоду на відчуження квартири не надавав.

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Банк посилався на те, що судом не взято до уваги, що існує рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року, у справі № 2-2658/2007, яким визнано дійсним договір купівлі - продажу часток спірної квартири, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , з іншої та визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Вказане судове рішення набрало законної сили і не було скасовано у встановленому законом порядку.

Отже, обставини, що у ньому викладені, а саме факт укладення 01 лютого 2007 року у простій письмовій формі договору, за яким ОСОБА_2 , яка одночасно виступала від імені та в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_3 продали ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належній їм 3/5 частки квартири та виконання у повному обсязі усіх його умов, вважаються преюдиційними, встановленими та доведеними.

Тому у суду не було підстав для задоволення як первісного так і зустрічного позовів.

Судом не взято до уваги, що звернення з даними позовами в суд фактично направлено на спробу переглянути висновки суду за результатами розгляду справи № 2-2658/2007 та переоцінки встановлених у вказаній справі обставин, що є недопустимим та не відповідає принципу юридичної визначеності.

Банк також зазначав, що 03 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким останніми в іпотеку передана спірна квартира, яка належала їм на праві спільної часткової власності на підставі наданого ними свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказане свідоцтво видавалося на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року, тобто сторони були обізнані про наявність такого судового рішення.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 спочатку оскаржив рішення Заводського районного суду від 10 квітня 2007 року, але оскільки судове провадження по справі було втрачене і Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 16 червня 2017 року його відновив у повному обсязі, ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням і сам же оскаржив його в апеляційному порядку. За результатами розгляду апеляційної скарги Апеляційним судом Миколаївської області 14 вересня 2018 року винесено постанову, якою відмовлено у відновленні втраченого провадження.

Такі дії ОСОБА_1 на думку апелянта, спрямовані на те, щоб не було можливості оскаржити рішення Заводського районного суду від 10 квітня 2007 року.

В апеляційній скарзі також міститься посилання на те, що суд дійшов передчасних висновків про поновлення строку звернення до суду із позовом та не звернув уваги, що строк на звернення до суду на захист порушеного права пропущений позивачами без поважних причин.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 січня 1998 року службою приватизації житлового фонду Миколаївської КЕЧ, квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

В матеріалах справи міститься копія рішення, ухваленого Заводським районним судом м. Миколаєва 10 квітня 2007 року, у справі № 2-2658/2007 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діяла від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві власності та визнання права власності.

Із змісту вказаного судового рішення вбачається, що договором у простій письмовій формі від 01 лютого 2007 року ОСОБА_2 , яка одночасно виступала від імені та в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_3 продали ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належні їм 3/5 частки вказаної вище квартири. Оскільки усі умови договору були виконані у повному обсязі, але відповідачі ухилилися від нотаріально посвідченого договору, визначено частки співвласників ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/5 частці за кожним.

Визнано дійсним договір купівлі -продажу у простій письмовій формі від 01 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 придбали в рівних частках належні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належні кожному по 1/5 частці вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності в рівних частках на придбані 3/5 частки зазначеної квартири (т.1 а.с.15).

На підставі вказаного судового рішення, 24 травня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_13 зареєстрували право власності по 3/10 частки на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16).

З наведеного вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_13 набуто право власності на спірне житлове приміщення у передбачений законом спосіб.

16 червня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_13 отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно з яким, квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_5 та ОСОБА_13 і частка кожного з них складає по (т.1 а.с.17).

03 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, за яким ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 72 000 доларів США на строк до 03 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання умов цього договору між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

З метою здійснення перегляду справи № 2-2658/2007, ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Оскільки провадження по зазначеній цивільній справі було втрачено, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2017 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-2658/2007.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2018 року, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2017 року скасовано, у відновленні втраченого судового провадження відмовлено (т.1 а.с.20).

Апеляційний суд в постанові від 14 вересня 2018 року установив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час розгляду справи про відновлення втраченого судового провадження, на вимогу суду, крім копії свідоцтва про право власності на квартиру від 08 січня 1998 року, технічного паспорту на неї, копії свідоцтва на нерухоме майно від 14 червня 2007 року та копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року, не було надано ні копії позову, ні будь-якого документу на підтвердження домовленостей щодо купівлі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 належного ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 нерухомого майна, що було підставою для задоволення вимог про визнання договору купівлі - продажу дійсним.

Судом також встановлено, що такий позов надходив до суду першої інстанції у 2007 році, проте, у суді відсутні як обліково-статистична картка по даній справі, так і відомості про передачу даної справи на розгляд судді Ковалю В.І.

Журнал розгляду справ та матеріалів суддею Ковалем В.І. за період з січня по травень 2007 року на теперішній час було знищено, у зв`язку з закінченням строку зберігання, який становив 5 років, а сама справа до архіву суддею не передавалася.

Дійшовши висновку про недостатність зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження та відсутність у суду необхідних документів, суд апеляційної інстанції вважав, що поновлена справа не відповідає матеріалам втраченого судового провадження.

ОСОБА_1 правом на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів, не скористався.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , вважаючи себе власником просив визнати недійсним договір купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 лютого 2007 року. Цей правочин було визнано дійсним на підставі судового рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 10 квітня 2007 року, у справі № 2-2658/2007. У подальшому, 24 травня 2007 року, на підставі вказаного судового рішення відбулась державна реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний запис за реєстраційним № 18982970.

Аналогічні обгрунтування містить і зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які крім зазначеного вище, посилаються й на те, що Заводським районним судом м. Миколаєва цивільна справа № 2-2658/2007 не розглядалась взагалі, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із позовом про визнання права власності на спірну квартиру не звертались.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

З наведеного убачається, що для вирішення питання доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, обов`язком суду є дослідження доказів, на підставі яких вирішено майновий спір щодо права власності на спірну квартиру.

Такими доказами є оригінал оспорюваного правочину, який оскаржується та оригінал судового рішення, на підставі якого вирішено спір щодо права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Без вивчення та дослідження вказаних доказів, враховуючи доводи сторін, викладених у первісному та зустрічному позовах, які взагалі заперечували як факт укладання оспорюваної угоди 01 лютого 2007 року, так і факт звернення до суду із позовом про визнання її дійсною, посилалися на необізнаність розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва справи № 2-2658/2007, ухвалення судового рішення 10 квітня 2007 року, у якому на їх думку зазначені недостовірні відомості та за відсутності матеріалів відповідної справи № 2-2658/2007, судове провадження по якій втрачене повністю і не відновлено, неможливо розглянути справу по суті заявлених вимог та вирішити питання щодо недійсності договору купівлі - продажу від 01 лютого 2007 року.

Матеріали справи свідчать про те, що майновий спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 було вирішено на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року, у справі № 2-2658/2007.

Позивачі за первісним та зустрічним позовами фактично обґрунтовують позовні вимоги наявністю у них права власності на спірне нерухоме майно (квартиру) та стверджували про позбавлення їх такого права шляхом реєстрації прав на неї.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Якщо позивач вважає порушеними свої права, він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що перехід права власності на спірну квартиру здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Встановлено, що підставою виникнення у ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру є свідоцтво про право власності на житло, видане 08 січня 1998 року службою приватизації житлового фонду Миколаївської КЕЧ.

Спірна квартира не відчужувалась третім особам і на момент звернення позивачів з даним позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на вказане нерухоме майно залишалось зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Обраний позивачами спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

ЦК України визначає чітко у ч.1 ст.182, що «право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації».

Також ч.4 ст.334 ЦК України, визначає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як слідує з редакції абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви), що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Аналізуючи обставини справи, враховуючи відсутність оригіналу оспорюваного договору купівлі -продажу від 01 лютого 2007року, оригіналу рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року та беручи до уваги, що порушення права власності позивачів відбулось на підставі проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 колегія вважає, що оскарження державної реєстрації речового права буде ефективним способом захисту та відповідати положенням п.4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Адже, у разі задоволення такого позову, державний реєстратор вносить відомості про речове право на спірне нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, таким чином буде відновлено становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію спірної квартири на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Подібні висновки про застосування норм матеріального права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року справа № 914/608/20.

При вирішенні даної справи суд не звернув уваги на вказані обставини та положення закону, які регулюють спірні правовідносини, тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Тому, відповідно до положень пунктів 1, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване судове рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовах позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підлягають стягненню по 211 грн 44 коп з кожного витрати Банку по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та зустрічному позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 211 грн 44 коп судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 24.07.2023 р.