Справа № 589/614/22
Провадження № 2/589/327/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в особі головуючого судді Євдокімова О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи,-

ВСТАНОВИВ:

11.02.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із позовною заявою до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (далі ДП «ШЗ «Імпульс») про скасування наказу про відсторонення від роботи в частині відсторонення його, як слюсара-інструментальника, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 23286,69 грн. за період з 09.12.2021 по 11.02.2021 року.

В обґрунтування позову зазначив, що Наказом директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи", був відсторонений від роботи слюсара-інструментальника на ДП «ШЗ «Імпульс» з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку із ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 на строк до надання сертифіката про вакцинацію або довідки про абсолютні протипоказання до щеплень (форма №028-1/0), або до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

В тексті Наказу директора ДП «ШЗ «Імпульс» від 08.12.2021 за №1675к "Про відсторонення від роботи", відповідачем зазначено, що цей наказ виданий згідно із ст. 46 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року за №1645-ІІІ та Постанови КМУ від 09.12.2020 за №1236.

Із даним наказом позивач не згоден, вважає його в частині, що стосується його, таким, що прийнятий безпідставно, з повним порушенням норм трудового законодавства та його прав, тобто таким, що має бути скасований судом.

Просить скасувати наказ директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08.12.2021 року "Про відсторонення від роботи", яким його відсторонили від роботи, поновити на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

11.05.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву, зазначено, що на виконання вимог законодавства України, відповідач повідомленням від 18.11.2021 за №480/100 довів до відома позивача, що у разі відсутності протипоказань або документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивача буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Так, як позивач не надав вищевказаних документів то на підставі ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону №1645-ІІІ та постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 директор ДП «ШЗ «Імпульс» видав наказ №1675к від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи", згідно із яким позивач був відсторонений від роботи без збереження за ним заробітної плати.

Відповідач у відповідності до ст. 278 ЦПК України відзив на позов, у наданий судом строк до суду не надав. Заперечень проти розгляду справи в прощенному провадженні без виклику сторін не надав.

Тому, відповідно до ст. 279 ч. 5 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Зазначають, що відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону №1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:

6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року №83 (до цього переліку входить Відповідач).

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Відповідач зазначає, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24 вересня 2077 року працює на посаді слюсаря-інструментальника на ДП «ШЗ «Імпульс», що підтверджується довідкою ДП «ШЗ «Імпульс». (а.с.16)

ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове щеплення проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує проведення вакцинації проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікарів щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19; відмова або ухилення від обов`язкового проведення щеплення проти СОVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи, лист №480/100 від 18.11.2021 виданий ДП «ШЗ «Імпульс». (а.с.18)

Наказом директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08.12.2021 ОСОБА_1 , слюсар-інструментальник, був відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ним причин відсторонення. Підставою відсторонення від роботи зазначено - Наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягає обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 із змінами і доповненнями внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393. (а.с.19-21)

Згідно із довідкою про середній заробіток виданої 20 грудня 2021 року за №152 ДП «ШЗ «Імпульс», середня місячна заробітна плата складає 10478 грн. (а.с.16)

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Стаття 49 Конституції України встановлює, що держава, зокрема, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, й обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Як визначено в ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений ст. 46 Кодексу, не є вичерпним. В той же час підстави для відсторонення працівника від роботи мають бути визначені виключно актами законодавства України.

Згідно із ст. 12 Закону №1645-ІІІ профілактичні щеплення проти дифтерії, капілюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

В той же час, ст.12 Закону №1645-ІІІ, на яку відповідач посилається в наказі, як на підставу відсторонення позивача від роботи, передбачає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, ст. 12 Закону №1645-ІІІ обов`язковими визначено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 за ст.12 цього Закону до переліку обов`язкових не віднесено. В той же час, ч.2 ст.12 Закону №1645-ІІІ визначає, що вказаний перелік хвороб, щеплення від яких можуть бути визнані обов`язковими для певного кола працівників, може бути розширений, а відмова чи ухилення працівника від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, є підставою для його відсторонення від роботи. З аналізу вказаних норм слідує висновок, що підставою для відсторонення працівника від роботи є його ухилення чи відмова не від будь-якого щеплення, а лише від обов`язкового профілактичного щеплення для даного кола працівників.

Крім того, порядок відмови особи від обов`язкового медичного щеплення визначений ч..6, 7 ст. 12 Закону №1645-ІІІ, якими визначено, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків; відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів.

Так, перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення визначаються відповідним календарем, що встановлено ст. 1 Закону №1645-ІІІ. Норми вказаного Календаря, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України, також визначають, що саме цей Календар встановлює перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Розділ IV вищевказаного Календаря визначає конкретний перелік захворювань та відповідних категорій осіб за віком чи видом роботи, які підлягають щепленням на ендемічних територіях та за епідемічними показаннями.

Однак, захворювання СОVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь-якому із розділів Календаря профілактичних щеплень, у зв`язку з чим щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно з вимогами Закону №1645-ІІІ.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, пунктом 3 якого до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19 віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу), передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону №1645-ІІІ та ч.3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, включено до розділу II Конституції України - належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Конституційний Суд України у рішенні №10-р/2020 від 28.08.2020 зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України; обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Таким чином, відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції України, КМУ вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, в тім, цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись із наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС), своїм листом від 24.12.2021 №3223/0/208-21 надав роз`яснення щодо правового регулювання відсторонення невакцинованих працівників.

В цих роз`ясненнях КЦС ВС зауважив, що: «відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення».

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року за №4004-ХІІ (далі - Закон №4004-ХІІ) підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №4004-ХІІ обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно із Законом №4004-ХІІ, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.041995 №66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 серпня 1995 року за №270/806 (далі - Інструкція №66).

Пунктом 2.3 Інструкції №66 встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно із п.п.1.2.5 п. 1.2 Інструкції №66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень визначаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за №1159/19897.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції №66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції №66 визначено, шо подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадовій особи, яка внесла подання.

Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до Інструкції №66.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №66 термін, на який відстороняється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком №2 до цієї Інструкції №66.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Отже, посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб.

Відповідно вказаному, за відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно- епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним.

Однак застосування відповідачем до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом №1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Таким чином суд приходить до переконання, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи слюсарем-інструментальником ДП «ШЗ «Імпульс» особисто контактує з іншими людьми, не запропонував форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі і можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щеплений та створював загрозу, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Отже, застосування до позивача такого заходу як відсторонення його від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Матеріали справи не містять будь яких доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що незважаючи на те, що посада позивача, хоч і віднесена до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, однак, саме щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 законодавством України не віднесено до переліку обов`язкових, крім цього відсутні подання про відсторонення від роботи осіб наданого підприємства державною санітарно-епідеміологічною службою України, а відтак, відсутність у позивача даного щеплення не є підставою для його відсторонення від роботи.

Отже суд констатує, що відсторонення позивача від роботи є втручанням його у право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі, а відтак, оскаржуваний наказ про в частині відсторонення позивача від роботи підлягає скасуванню.

Крім цього у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22, зазначено, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18, провадження № 61-13444св19.

Отже зважаючи на те, що відповідача було відсторонено від роботи в порушення статті 46 КЗпП України, так як роботодавець без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, то з ДП «ШЗ « Імпульс» на користь позивача, слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021р. по 11.02.2022р. в розмірі 23286,69 грн.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Щодо витрат на професійну правову допомогу суд вважає зазначити наступне.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд приймає до уваги доводи позивача, що враховуючи, що він змушений був звернутися за правовою допомогою для надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях по розгляду справи.

Однак, жодного доказу, підтверджуючого те, що позивач сплатив гонорар та інші витрати пов`язані із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), в матеріалах справи відсутні.

Отже, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на отримання правової допомоги в розмірі 5000 грн. слід відмовити.

Зважаючи, що Наказ директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи" стосується і інших працівників ДП «ШЗ «Імпульс»», які не є сторонами у справі, то скасування зазначеного наказу в частині наказу ДП «ШЗ «Імпульс» стосовно інших осіб, які не звертались до суду з зазначеним позовом, не підлягає задоволенню, а тому в задоволенні позовних вимог позивача в частині скасування наказу в цілому не підлягає задоволенню.

Отже враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме , наказ директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи" в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , слюсаря-інструментальника, слід скасувати, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021 по 11.02.2022 в розмір 23289,69 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів».

У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави 908,00 грн. судового збору.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ директора Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» №1675к від 08 грудня 2021 року "Про відсторонення від роботи" в частині відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ним причин відсторонення.

ОСОБА_1 поновити на роботі слюсаря-інструментальника Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс»

Стягнути з Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (ідентифікаційний код юридичної особи 14314452, адреса місцезнаходження юридичної особи: 41101, Сумська область, місто Шостка, вулиця Заводська, будинок 41) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ,) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 11 лютого 2022 року у розмірі 23289,69 гривень з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів».

Стягнути з Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (ідентифікаційний код юридичної особи 14314452, адреса місцезнаходження юридичної особи: 41101, Сумська область, місто Шостка, вулиця Заводська, будинок 41) на користь держави судовий збір у розмірі 1984,80 гривень.

В задоволені позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.П.Євдокімова