ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/3497/23
Провадження №2/201/1720/2023
26 липня 2023 року місто Дніпро
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, у якому просить :
- встановити факт спільного проживання однією сім`єю - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , з червня 2015 року до 23 липня 2021 року, день смерті ОСОБА_4 ;
- визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 84 роки, померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, до спадкової маси якої входить: домоволодіння по АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 . З червня 2015 року, позивач, без реєстрації, проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю до моменту смерті останньої в квартирі АДРЕСА_3 , оскільки ОСОБА_4 потребувала стороннього догляду та допомоги. У встановлений законом строк спадкоємці за заповітом не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Як спадкоємиця четвертої черги, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину, однак отримала Постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з підстав відсутності підтвердження юридичного факту сумісного проживання зі спадкодавцем. Зазначене послугувало причиною для звернення до суду з цим позовом.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
19 травня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява позивача до Другої дніпровської державної нотаріальної контори про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Ухвалою судді від 22 травня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Другої дніпровської державної нотаріальної контори про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення ідентичні до змісту позову, вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовільнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду.
Фактичні обставини встановленні судом.
Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , (а.с.29), яка до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.58).
Похованням ОСОБА_4 займалася позивачка, що підтверджується свідоцтвом про поховання № НОМЕР_2 , виданим на її ім`я КП «Міська ритуальна служба» 26.07.2021 року (а.с.33).
Позивачка (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) доводиться племінницею чоловіка померлої ОСОБА_4 , що підтверджується посвідкою про народження її батька, свідоцтвом про її народження та її свідоцтвом про шлюб, уклавши який, вона змінила своє прізвище (а.с.39-41).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до спадкової маси якої входить: домоволодіння по АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 (а.с.23-25).
Крім того, після смерті ОСОБА_4 в розпорядженні позивачки залишилися не тільки особисті документи померлої та документи на належну їй квартиру, але й її медичні документи, відповідно до яких остання мала низку хвороб наприкінці свого життя, у зв`язку з чим потребувала догляду (а.с.34-38).
З матеріалів спадкової справи, відкритою після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що нею, за життя, був складений заповіт, яким остання все належне їй станом на день смерті майно і все, на що вона матиме право на час смерті, заповіла ОСОБА_3 (а.с.59).
У встановлений законом шестимісячний строк відповідач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте позивачка з такою заявою до нотаріуса звернулася (а.с.54).
Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори, Олехнович Л.Ю., від 01.02.2022, ОСОБА_6 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на домоволодіння по АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ., з підстав відсутності підтвердження юридичного факту сумісного проживання зі спадкодавцем (а.с.22, 56-57).
Відповідно до акту про встановлення факту проживання ОСОБА_2 від 10.03.2023 року, свідки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_6 , підтверджують, що ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , згідно з паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Ленінським РВ УМВС України у Дніпропетровській області 11.12.1997 року, фактично, з червня 2015 року, проживала однією сім`єю разом із ОСОБА_4 (померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.67).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надали суду пояснення, що ОСОБА_4 була вже літньою людиною, дуже хворіла та потребувала постійного стороннього догляду. ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_4 з червня 2015 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 , дня смерті останньої. Позивач турбувалася про ОСОБА_4 , доглядала її, вела спільний бюджет, возила в лікарню, а також займалася похованням. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 жили однією сім`єю: вели спільне господарство, планували спільні грошові витрати, мали спільний побут (а.с.74-79).
Відповідно до нотаріально посвідченого пояснення позивачки (ПН Дніпровського нотаріального округу Іванов О.І.) від 26.07.2023 року, вона підтвердила факт свого спільного проживання із померлою ОСОБА_4 з червня 2015 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому вона надавала допомогу померлій, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували рахунки за комунальні послуги. Були віруючими людьми, відвідували церкву. Позивачка займалася похованням померлої ОСОБА_4 (а.с.94).
Позивач звернулася з даним позовом до суду, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкової справи у нотаріальному порядку.
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України.
Згідно із ст. 1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
В силу ч. 1 ст.1268, ч. 1,5ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.
Згідно з ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, у позивача ОСОБА_6 відсутні документи на підтвердження проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 станом на день смерті останньої, тому вона позбавлена можливості в нотаріальному порядку оформити свої спадкові права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦПК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною 1 ст. 1272 ЦПК України визначено, що у разі якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦПК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
З показань свідків встановлено, що позивач з червня 2015 року по день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала однією сім`єю разом з останньою за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.
Враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що ОСОБА_6 є спадкоємицею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , четвертої черги за законом, оскільки проживала однією сім`єю з останньою більше п`яти років до моменту відкриття спадщини, але за відсутності документального підтвердження юридичного факту сумісного проживання зі спадкодавцем, вона позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме в частині вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , з червня 2015 року до 23 липня 2021 року, день смерті ОСОБА_4 ; та визнання за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , права власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Решта позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно належить на праві власності спадкодавцю.
Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , з червня 2015 року до 23 липня 2021 року, день смерті ОСОБА_4 .
Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя С.С. Федоріщев