КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/1975/20
Провадження № 2/947/453/23
УХВАЛА

04.04.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 03.02.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 9510 гривень 00 копійок та відсотки за користування коштами сумі 4062 гривні 63 копійки.

За наслідком розгляду вказаної справи, 30.06.2020 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові суми у розмірі 9510 гривень 00 копійок, проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 27.03.2017 року по 30.01.2020 року у розмірі 4062 гривні 63 копійки, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.

09.09.2020 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено додаткове рішення, яким додатково стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат, що складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 6500,00 грн.

09.08.2021 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення, з посиланням на те, що заявник не був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, також відповідач був позбавлений можливості надати до суду докази, які б мали важливе значення для наслідків розгляду цієї справи, оскільки не згоден та вважає безпідставними доводи позивача викладені в обґрунтування позову.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.08.2021 року, скасовано заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.06.2020 року та додаткове рішення Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2020 року по цивільній справі №947/1975/20. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням учасників справи у залі № 226 Київського районного суду м. Одеси на 11 жовтня 2021 року о 10 годині 00 хвилин.

11.11.2021 року позивачем скеровано в електронній формі заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 14823,22 гривні, які складаються з: коштів, набутих без відповідної правової підстави в сумі 9510,00 грн.; відсотків за користування коштами за період з 27.03.2017 року по 30.01.2020 року в сумі 4062,63 грн.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.06.2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2021 року, скасовано, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

06.07.2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду міста Одеси та 07.07.2022 року були передані головуючому по справі судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.07.2022 року продовжено розгляд цивільної справи №947/1975/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Надалі, у судове засідання призначене на 14 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення позивачеві 25.11.2022 року судової повістки, скерованої за адресою зазначеною позивачем у позові, а саме: АДРЕСА_1 . Однак, позивач про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з чим, судом було відкладено судове засідання на 16.02.2023 року.

У судове засідання призначене на 16 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, шляхом скерування судової повістки за адресою зазначеною позивачем у позові, а саме: АДРЕСА_1 , яка повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою, що у відповідності до положень п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням. Однак, позивач про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з чим, судом було відкладено судове засідання на 04.04.2023 року.

У судове засідання призначене на 04 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення позивачеві 06.03.2023 року судової повістки, скерованої за адресою зазначеною позивачем у позові, а саме: АДРЕСА_1 . Однак, позивач про причини неявки суд не повідомив.

Приймаючи третю поспіль неявку позивача до судового засідання без поважних причин, суд, оглянувши матеріали справи, дійшов до наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, вказані положення процесуального закону мають імперативну норму щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 тричі поспіль не з`явився до судових засідань призначених на 14.12.2023, 16.02.2023 року та 04.04.2023 року, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення, шляхом скерування судових повісток на адресу місця мешкання зазначену у позові особисто позивач, не повідомивши суд про причини неявки та не надавши до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Також, як вбачається, приймаючи ведений в Україні воєнний стан, позивачем не використано альтернативну можливість прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, що свідчить про порушення стороною позивача обов`язків передбачених ч.3 ст.43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою .

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» ('tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed"'>Teuschler v. Germany), заява № 47636/99, від 04 жовтня 2001 року;, заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).

Отже, позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки, оскільки неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору у такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Приймаючи вищевказані положення законодавства, суд вважає, що неявки сторони позивача у судові засідання, що мають сталий характер, призводять до неможливості розгляду справи, а також приймаючи перебування справи в провадженні суду в строк більше року, призводить до порушення строків розгляду справи, та може бути наслідком порушення прав та інтересів інших учасників процесу в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, в порушення зазначених норм процесуального права та не зважаючи на прийняті судом заходи зі сприяння реалізації позивачем своїх прав, останній не виконав покладених на нього процесуальних обов`язків та не вчинив дії з прийняття участі в судових засіданнях, будучи ініціатором цього судового провадження.

Вирішуючи питання про неможливість розгляд справи за відсутності позивача, судом приймається, що на протязі розгляду справи, позивач майже на кожне судове засідання подавав до суду клопотання про прийняття участі по справі в режимі відеоконференції, що свідчить про сталий характер наміру сторони позивача приймати особисту участь по справі.

Однак, починаючи з 21.09.2022 року позивач будучи повідомленим про дату, час і місце проведення судових засідань не вжив жодного заходу, щоб дізнатись про стан ініційованого ним судового провадження, що свідчить про втрату позивачем інтересу до вирішення справи і підтримання пред`явленого позову.

Крім того, з підстав неявки сторін по справі, у тому числі позивача, суд позбавлений можливості вирішити питання про прийняття заяви позивача про збільшення розмір позовних вимог.

Приймаючи вказані положення законодавства, а також характер виниклого між сторонами по справі спору, обставини, які свідчать про втрату позивачем інтересу до вирішення справи і підтримання пред`явленого позову, суд не вбачає підстав та вважає неможливим здійснювати розгляд справи за відсутності сторони позивача.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивач втретє не з`явився до судового засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення, не надавши заяви про розгляд справи за його відсутності, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, підлягає залишенню без розгляду.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, залишення позову без розгляду не порушує право позивача на доступ до суду, а є способом вжиття дій направлених на усунення неналежних виконань позивачем своїх процесуальних обов`язків та певною мірою заходом суду для протидіяння здійсненим перепонам для руху справи створюваними недобросовісними учасниками справи, оскільки недієздатність суду протидіяти такім діям є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Одночасно суд зазначає, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає позивачеві повторному зверненню до суду з таким позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення його заяви без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 04.04.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.