Справа №487/3664/22
Провадження № 22-ц/812/338/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1

адвоката Поповської Оксани Михайлівни

на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 грудня 2022 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту не зазначена, за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Обґрунтовуючи вимоги заяви вказувала, що 28 березня 2003 року вона з ОСОБА_2 уклали шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Заводського РУЮ м. Миколаєва, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №100.

Від шлюбу мають двох дітей: повнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що майже рік тому, вони з чоловіком припинили шлюбні відносини та стали проживати окремо. Наразі, подано до суду позов про розірвання шлюбу.

Після припинення сімейних стосунків син проживає з нею.

Спільної домовленості з колишнім чоловіком щодо його участі в утриманні і вихованні сина вони не досягли. Сам ОСОБА_2 не визнає свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання сина і не бажає їх сплачувати у добровільному порядку.

Враховуючи вищенаведене просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цієї заяви про видачу судового наказу і до досягнення сином повноліття.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Відмова мотивована тим, що заявник не надала суду докази, на яких ґрунтуються вимоги заявника, зокрема, докази на підтвердження проживання дитини разом з нею.

Крім того, заявлена нею заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_5 , подала на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що суд при винесені оскаржуваної ухвали порушив норми процесуального права і зробив невідповідні висновки щодо обставин справи, а тому просила оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема вказувала, що 15 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу судового наказу, якою просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мотивуючи свої вимоги тим що боржник, більше року кошти на утримання сина не надає, добровільно нічим не допомагає, взагалі не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання і утримання сина.

У заяві про видачу судового наказу заявник посилалася на те, що є інвалідом по зору III групи, роботи не мала, сама на малу пенсію утримуй неповнолітнього сина і доньку, студентку І курсу Чорноморського національного університету імені Петра Могили. ЇЇ мати, ОСОБА_6 , сімейний лікар, постійно матеріально допомагає її і дітям, надає кошти на харчування, лікування, одяг, оплачує комунальні платежі з квартирі, оплачує навчання доньки в університеті.

Наразі, ОСОБА_1 з сином проживають у м.Каварна, країна Болгарія де отримали статус біженців, її син навчається у школі, а вона іноді ходить на підробітки, прибиральницею, але коштів вкрай, не вистачає на їхнє проживання і у неї не має можливості забезпечити свого сина усім необхідним і дати йому належну освіту.

23 листопада 2022 року із сином сталася біда, він зламав бедро, знаходився на стаціонарному лікуванні у місцевій лікарні, коштів на лікування не було, лікарняний лист не оплачувався, їм навіть коштів на їжу не вистачало, працювати ОСОБА_1 не могла, бо доглядала у лікарні за сином. Тепер її син ходить на милицях і потребує тривалої реабілітації. Усі кошти на лікування неповнолітнього ОСОБА_7 оплатила Міжнародна благодійна організація Червоного Хресту і небайдужі люди, батько дитини до якого заявниця постійно телефонувала і просила матеріальної допомоги на його лікування, не дав ні копійки, хоча офіційно працює оператором ЦПУ в ТОВ «Екотранс» з липня 2019 року по даний час.

Вказує, що суд відмовляючи у видачі судового наказу посилається на пункт .3 ч.1 ст.165 ЦПК України, а саме: «заявлена вимога не відповідає вимогам статті 161 цього кодексу». Однак, суд не звернув уваги, що вона заявила вимогу, яка саме відповідає ст.161 ЦПК України, а саме, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: «заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей-половину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції послався на те, що заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу , а саме не підтверджені доказами проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, та заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.

З вказаним висновком погодитись неможливо, оскільки він не відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Матеріалами судової справи встановлено, що між сторонами 28 березня 2003 року зареєстровано шлюб (а. с. 6).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.5 зворот).

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені статтею 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог статтей 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною 1 статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Так, стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Звертаючись до місцевого суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ, посилаючись на обставини наведені раніше.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції послався на те, що вказані у заяві вимоги не відповідають вимогам статті 163 ЦПК України, а саме не підтверджені доказами проживання неповнолітньої дитини з матір`ю.

При цьому, судова колегія констатує про помилковість висновку місцевого суду та невмотивованість посилання на вказані норми, зазначивши, що стаття 165 ЦПК України має вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Проте, диспозиції статті 163 ЦПК України та статті 165 ЦПК України не містять положень щодо розгляду обґрунтованості заявлених стягувачем вимог по суті при видачі судового наказу, на які посилається суд першої інстанції.

Подана ОСОБА_1 заява за формою та змістом відповідає приписам статті 163 ЦПК України.

Відсутність у додатках до заяви заявника доказів на підтвердження того, що малолітня дитина проживає разом з нею та знаходяться на її утриманні, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права на стягнення такого утримання з боржника ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не врахував положення пункту 7 частини 1 статті 168 ЦПК України, у яких закріплено, що у судовому наказі зазначається повідомлення про те, що під час розгляду заяви у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відмовляючи у видачі судового наказу з вказаних підстав, суд першої інстанції лише послався на невідповідність заяви вимогам статті 161 ЦПК України, при цьому не конкретизував у чому вбачається така не відповідність.

У заяві ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цієї заяви про видачу судового наказу і до досягнення сином повноліття.

Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано:

якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ й процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

Колегія суддів констатує, що прохальна частина заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу, викладена у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України, а зазначення заявником мінімальної межі стягуваних на утримання дитини аліментів, який визначений законом (а не заявником), не може слугувати підставою для відмови у видачі судового наказу, відтак судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшов передчасного висновку про відмову у його видачі та допустив надмірний формалізм.

При цьому у практиці Європейського Суду з прав людини існує точка зору, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення ЄСПЛ у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" 2002 року, "Волчлі проти Франції" 2007 року).

Вказані обставини та правові норми, які підлягають до застосування при їх врегулюванні дають підстави констатувати про наявність обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Поповської О.М., оскільки судова колегія погоджується з доводами скарги щодо порушення процесуальних норм при постановленні оскаржуваної ухвали суду.

Отже, суд під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, а лише наявність підстави для видачі судового наказу та відповідність заяви про його видачу певній формі та змісту.

Зазначене дає підстави для висновку про постановлення оскарженої ухвали з порушенням вимог процесуального права.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 грудня 2022 року, на підставі пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Поповської Оксани Михайлівни задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 грудня 2022 року, скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови суду виготовлено 04 квітня 2023 року.