Справа № 761/4613/22
Провадження № 2/761/1690/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.

за участю секретаря Решти Д.О.,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача1 Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м.Києві, слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м.Києві Кононченка Сергія Анатолійовича, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м.Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, в якій позивач просить суд стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 372 410 грн. вартості втраченого автомобіля, 20 000 грн. моральної шкоди, 4 000 грн. вартості проведення експертної оцінки.

В обґрунтування доводів позову представник позивача посилається на те, що її довіритель є власником автомобіля марки «Mercedes-Benz 320 SE», 2003 року випуску, НОМЕР_1 . 04.06.2018 року вказаний автомобіль було зупинено, затримано та вилучено працівниками поліції. 05.06.2018 року до ЄРДР внесено запис про кримінальне провадження №0002387 з наступною фабулою: «04.06.2018 приблизно о 19 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, бульв. Л.Українки, 9 було встановлено автомобіль Mercedes-Benz, сірого кольору, д.н.з НОМЕР_2 з ознаками зміни ідентифікаційного номеру кузова ( НОМЕР_3 )». Вказаний автомобіль позивача був речовим доказом в зазначеному кримінальному провадженні, при цьому здійснення досудового розслідування було доручено слідчому слідчого відділу Печерського управління поліції Кононченко Сергію Анатолійовичу та, в подальшому було прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0002387 на підставі абзацу 14 ч.1 ст.284 КПК України.

Представник позивача вказує, що належний транспортний засіб позивача не було повернуто володільцю, оскільки невідомі особи викрали його з території майданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів по вул. Промисловій, 4 в м. Києві. За вказаним фактом Державним бюро розслідувань було внесено відомості до ЄРДР та станом на дату звернення із цим позовом органами досудового розслідування втрачений належний позивачу автомобіль не було повернуто чи відшкодовано його вартість, що порушує права та завдає значної матеріальної та моральної шкоди позивачу, що є підставою для звернення до суду із цим позовом для захисту порушених прав.

Ухвалою суду від 10.02.2022р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін у підготовче судове засідання.

Представником ГУ НП у м.Києві було подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що його довіритель не є належним відповідачем у даній справі, оскільки відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь через відповідний орган державної влади, в даному випадку, слідчий відділ Печерського УП ГУНП у м.Києві є органом досудового розслідування у відповідному кримінальному провадженні, в рамках якого тимчасово вилучений транспортний засіб було визнано речовим доказом та саме слідчий вказаного відділу несе відповідальність за своєчасність вчинення процесуальних дій. Представник зауважив, що доказів втрати належного позивачу транспортного засобу до позову не надано, що вказує на передчасність та безпідставність звернення до суду з даним позовом.

Представником ДКС України було подано до суду пояснення на позовну заяву, в яких вказано, що у позивача відсутнє право на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідача не встановлена належним чином та не доведено незаконність дій відповідача та його посадових осіб. Також у поясненнях звернуто увагу, що позивач знаходиться у правовідносинах із слідчим Печерського УП ГУ НП у м.Києві та Державним бюро розслідувань, які мають безпосереднє відношення до вилучення, організації зберігання та утримання майна і саме внаслідок дій зазначених органів виникла підстава для звернення позивача до суду. Окрім того, представником третьої особи наголошено увагу про відсутність виправдувального вироку суду, а також відомостей про закриття кримінальної справи за фактом незаконного заволодіння автомобілем.

Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив відповідача, в якому представник вказав, що Печерський УП ГУ НП у м.Києві є структурним підрозділом відповідача, тому відповідачем у справі бути не може, оскільки не є юридичною особою. Представник позивача також вказала, що обов`язок забезпечити зберігання вилученого майна до моменту повернення володільцю покладається саме на Національну поліцію та її територіальний орган, що визначено п.20 Порядку №1104, та у випадку невиконання чи неналежного виконання покладеного на них обов`язку, може бути застосована відповідна санкція, в даному випадку відшкодування вартості втраченого майна. Окрім того, обов`язок доказування відсутності вини покладається саме на відповідача, зокрема, факт викрадення тимчасово вилученого автомобіля позивача з майданчика тимчасового зберігання, на переконання представника позивача свідчить про наявність вини.

Представником відповідача було подано до суду заперечення на вказану відповідь позивача, в яких викладено схожі за змістом доводи, що містяться у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.09.2022р. залучено до участі у справі у якості співвідповідача слідчого Печерського управління поліції Кононченка Сергія Анатолійовича.

Ухвалою суду від 28.03.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити, наголосивши, що обов`язок відшкодування шкоди покладено державу, а розмір моральної шкоди було оцінено, з урахуванням дати вилучення транспортного засобу і по теперішній час.

Представник відповідача-1 заперечила проти задоволення вимог, вказавши, що ГУ НП у м.Києві є неналежним відповідачем у даній справі.

Відповідач-2, представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомленні про дату час та місце розгляду справи, заяв про відкладення судового засідання не надсилали до суду, при цьому від відповідача-2 відзив на позовну заяву не надходив до суду.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач є власником автомобіля «Mercedes-Benz 320 SE», 2003 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а/с.9, том.1).

Судом встановлено, що слідчим відділом Печерського УП ГУ НП України у м. Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002387, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 290 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.06.2018.

Відповідно до витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0002387, 04.06.2018 близько 19 год. 00 хв., за адресою: м. Київ, бул. Л. Українки 9 було встановлено автомобіль Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_5 з ознаками зміни ідентифікаційного номеру кузова (а/с.10, том.1).

Вказаний транспортний засіб позивача було вилучено органом досудового розслідування, що вбачається зі змісту ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва Бортницької В.В. від 23.10.2018 року справа №757/36449/18-к, відповіді на адвокатський запит від 09.12.2021р., та поміщено на територію майданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів по вул. Промисловій, 4 у м.Києві.

При цьому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва Бортницької В.В. від 23.10.2018 року справа №757/36449/18-к, зобов`язано слідчого групи слідчих у кримінальному провадженні №0002387 повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль Mercedes-Benz 320SE д.н.з. НОМЕР_5 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

З відповіді на адвокатський запит від 03.12.2021р. (а/с.12, том.1) вбачається, що слідчим слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м.Києві Кононченком Сергієм Анатолійовичем було прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0002387 на підставі абзацу 14 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до листа Державного бюро розслідувань від 07.11.2022р. (а/с.148, том.1) вбачається, що за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом позивача, Головним слідчим управлінням ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000196.

З урахуванням тієї обставини, що позивачу не повернуто тимчасово вилучене майно та не компенсовано його вартість, останній звернувся до суду, з відповідними вимогами про відшкодування вартості вилученого майна, яке згідно висновком експерта складає 372 410 грн., а також моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(ПостановаВерховного Суду від 28.03.2018року Справа № П/9901/370/18).

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, - ст.80 ЦПК України.

Положеннями Конституції України, зокрема статтею 58 регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Щодо встановлення факту наявності чи відсутні протиправних дій чи бездіяльності відповідачів, та як наслідок завдану позивачу шкоду, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Водночас ч. 4 ст. 168 КПК України встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч.1, 2 ст.100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вже зазначалося вище, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва Бортницької В.В. від 23.10.2018 року справа №757/36449/18-к, зобов`язано слідчого групи слідчих у кримінальному провадженні №0002387 повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль Mercedes-Benz 320SE д.н.з. НОМЕР_5 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

Вищезазначена ухвала у відповідності до ч.2 ст.21 КПК України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню.

Вказаний транспортний засіб станом на день розгляду даної справи, позивачу не було повернуто, та в добровільному порядку не було відшкодовано вартість втраченого майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок).

Відповідно до вказаного Порядку, речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.

У пункті 20 Порядку передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструюваних на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей; забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування; у разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Враховуючи викладене, обов`язок належного зберігання тимчасово вилученого майна та якнайшвидшого повернення володільцю у випадку наявності на те правових підстав, покладено на відповідний орган досудового розслідування кримінального провадження в результаті якого, було здійснено відповідну процесуальну дію.

При цьому, посилання відповідача про незаконне заволодіння транспортним засобом, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки сторона кримінального провадження, якій було надано речовий доказ зобов`язана була зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, здійснювати перевірки стану схоронності вилученого майна в силу вимог вищезазначеного Порядку.

Крім того, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 та п.2 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок ..., незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, ... та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Громадянинові відшкодовується (повертається) майно ... вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

За ст.4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла 6 реально одержати за звичайних обставин, якби ї право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно висновком експерта від 24.01.2022р. за №3/22 (а/с.14-30, том.1), вартість транспортного засобу «Mercedes-Benz 320 SE», 2003 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_4 , станом на день проведення оцінки 24.10.2018р. складає 372 410 грн.

При цьому, в ході судового розгляду справи жодних клопотань про призначення судової експертизи для визначення розміру шкоди відповідачі не заявляли, та не надавали відповідних доказів, що вартість автомобіля станом на день його тимчасового вилучення була меншою, ніж вартість визначена у висновку експерта, хоча це є їх процесуальним обов`язком у разі наявності заперечень проти визначеного позивачем розміру шкоди.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність вимоги про відшкодування шкоди, оскільки відповідальними особами органу досудового розслідування не було вжито достатніх заходів для збереження тимчасово вилученого майна, а тому приходить до переконання, що вимога про стягнення майнової шкоди у розмірі 372 410 грн., підлягає задоволенню.

Стосовно визначення належного відповідача в даній цивільній справі, то суд зауважує наступне.

Так, відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)).

У даній цивільній справі позивач визначив відповідачами Головне управління Національної поліції в м.Києві, слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м.Києві Кононченка Сергія Анатолійовича, діями яких на його думку завдано шкоду.

Судом встановлено, що Печерським УП ГУ НП у м.Києві рослідувалось кримінальне провадження №0002387, в рамках якого було тимчасово вилучено транспортний засіб позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць).

Так, Печерське управління поліції ГУНП у м. Києві є структурним (відокремленим) підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке у свою чергу, є територіальним органом поліції, який має статус самостійної юридичної особи (, юридична адреса: вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601) та самостійної особи публічного права.

Отже, саме ГУ НП у м. Києві, в даній цивільній справі наділено повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, а тому є належним відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, враховує висловлений висновок Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22: «відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів».

Від вказаного висновку Верховний Суд не відсупав та зробив посилання у постанові від 04.07.2023р. у справі №757/10400/21-ц.

Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, суд частково погоджується з оціненим позивачем розміром моральної шкоди, та вбачає підстави для її відшкодування в розмірі 10 000 грн., що буде відповідати розумному задоволенню потреб позивача, і не призведе до безпідставного збагачення.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.».

Визначаючи належний розмір заподіяної моральної шкоди, суд враховує тривалість вимушених змін у житті позивача, оскільки понад п`ять років, з дня прийняття рішення про зобов`язання повернути позивачу тимчасово вилучений транспортний засіб, позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності транспортним засобом, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір спричиненої моральної шкоди слід визначити у сумі 10 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України») .

Отже, позов підлягає задоволенню частково шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 коштів на відшкодування майнової шкоди у розмірі 372 410 грн. 00 коп., моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Відповідно ст.ст. 133, 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 3 824, 10 коп., експертого дослідження у розмірі 3 898 грн. 07 коп.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду надмірно сплатив судовий збір в розмірі 2 321 грн., відповідно до квитанції № 0.0..1 від 02.02.2022р., тому вказана сума підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м.Києві, слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м.Києві Кононченка Сергія Анатолійовича, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування майнової шкоди у розмірі 372 410 (триста сімдесят дві тисячі чотириста десять) грн. 00 коп., моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору в розмірі 3 824, 10 (три тисячі вісімсот двадцять чотири) грн. 10 коп., експертого дослідження у розмірі 3 898 (три тисячі вісімсот дев`яносто вісім) грн. 07 коп.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в розмірі 2 321 (дві тисячі триста двадцять одна) грн. 00 коп., відповідно до квитанції № 0.0..1 від 02.02.2022р.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Реквізити учасників судового розгляду:

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Відповідач1 - Головне управління Національної поліції у м.Києві: м.Київ, вул.Володимирська, буд.15, ;

Відповідач2 - Слідчий слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м.Києві Кононченко Сергій Анатолійович: м.Київ, вул. Князів Острозьких, 30;

Третя особа - Державна казначейська служба України: м.Київ, вул.Бастіонна, буд. 6, .

Повний текст рішення складено 26.07.2023р.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА