Справа № 447/3250/20 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/3938/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області, про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття фізичної особи з реєстрації за місцем проживання,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області, в якому просила визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного виконавчим комітетом Новороздільської міської ради від 12.11.2020, зареєстровані у квартирі позивачки, але спільно з нею не проживали з серпня 2016. Вказувала, що відповідачі ставлять її в скрутне матеріальне становище, не платять комунальні послуги, всі обов`язки по утриманні будинку, квартири, прибудинкової території виконує лише вона, добровільно знятись з реєстрації місця проживання не хочуть. Крім того, за адресою її проживання зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_6 2018 р.н. На підставі наведеного просила задовольнити позов.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.10.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі зареєстровані за місцем проживання в квартирі позивачки, але не проживають у ній з серпня 2016, що підтверджується Актом від 12.11.2020, складеним виконавчим комітетом Новороздільської міської ради, та показами свідків. Вказує, що відповідачі не платять комунальні послуги, добровільно знятись з реєстрації місця проживання не бажають. Також звертає увагу, що дитина ОСОБА_6 , 2018р.н. була незаконно зареєстрована у її квартирі та проживає разом із своїми батьками, місце проживання яких позивачці невідоме. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечила проти задоволення скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2016, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , зареєстрованого у реєстрі за № 679.

Згідно довідки, виданої відділом реєстрації виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області № 6273 від 05.11.2020 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації, який складений із слів заявника адвоката Онацько В.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 та за вказаною адресою не проживають з серпня 2016 року.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалась, зокрема на те, що вона як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю, оскільки у спірній квартирі значаться зареєстрованими відповідачі, незважаючи на те, що є сторонніми для неї особами та не є членами її сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Наявність у члена сім`ї власника квартири права користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї власника від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника квартири - ОСОБА_1 , фактично не проживають у ній, а про зв`язок зі спірним житлом вказує лише наявність зареєстрованого місця проживання у ньому.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 був власником кв. АДРЕСА_1 у минулому, однак відчужив вказану квартиру згідно договору купівлі-продажу ще у 1994 році. Відповідачка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 є дочкою відповідача ОСОБА_3 , зареєстрована у вказаній квартирі з 06.05.1999, а відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є онуком ОСОБА_3 - з 09.07.2018 без згоди ОСОБА_1 , яка є власником квартири з 2016 року.

Враховуючи, що право користування спірною квартирою у відповідачів було похідним від прав колишнього її власника, позивачка членом сім`ї відповідачів не є та не була, набула квартиру у передбачений законом спосіб, а реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі створює для неї перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

При цьому, колегія суддів критично оцінює висновок районного суду про те, що набуваючи вказану квартиру у власність, позивачка мала об`єктивну можливість встановити хто у ній зареєстрований, оскільки квартира придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до п. 3.4 якого у відчужуваній квартирі треті особи не зареєстровані (не прописані) та не проживають, прав у третіх осіб (в тому числі за договорами оренди, позички) щодо відчужуваної квартири як в межах, так і за межами України, а також публічно встановлених обмежень у використанні квартири, яка є предметом договору, немає.

Висновок суду про те, що позивачем не заявлено як третю особу Орган опіки та піклування, участь якого є обов`язкою під час розгляду судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, спростовується змістом позовної заяви, в якій третьою особою зазначено Виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати та постановити нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 03.04.2023

Головуючий

Судді