печерський районний суд міста києва
Справа № 499/488/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Головко Ю. Г.,

за участю секретаря судових засідань Солонухи Д. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, трьох відсотків річних, пені,

В С Т А Н О В И В :

05.05.2023 ОСОБА_1 звернулась до Іванівського районного суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, трьох відсотків річних, пені.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що 04.09.2016 приблизно о 17 годині в с. Северинівка, по вул. Леніна, біля будинку НОМЕР_4 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля ГАЗ 3507 з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 2108 ОСОБА_2 та два пасажири ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , отримали тілесні ушкодження та доставлені в Іванівську ЦРЛ для надання медичної допомоги. Від отриманих тілесних ушкоджень пасажир ОСОБА_4 помер в лікарні. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 ОСОБА_2 на дату ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», поліс № АК65761.

З огляду на те, що цивільно правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 ОСОБА_2 на дату ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», то позивачка 27.12.2017 звернулася до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з повідомленням про ДТП та заявою на виплату страхового відшкодування до яких додала пакет документів, що підтверджують розмір заявлених вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 .

Відповідач не прийняв рішення про виплату страхового відшкодування за фактом звернення ОСОБА_1 , а тому позивачка звернулася до Іванівського районного суду Одеської області за захистом свого порушеного права та порушеного права неповнолітньої доньки ОСОБА_4 на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 .

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 20.09.2021, яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2022 у справі №499/765/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Присуджену суму страхового відшкодування шкоди позивачка отримала 30.11.2022 в порядку примусового виконання судових рішень, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2022, реєстраційний номер виконавчого провадження: НОМЕР_5.

З огляду на те, що відповідач своєчасно не виконав свого зобов`язання по виплаті відшкодування шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 , то позивачка звернулася до суду з вимогами про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, 3% річних та пені.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 25.05.2023 справу за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, трьох відсотків річних, пені, передано за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023, головуючим суддею у вказаній справі визначено суддю Головко Ю. Г., та передано матеріали справи для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві відповідач наголошує, що позовна вимога стосовно стягнення пені подана з пропуском установленого строку, відтак підлягає відмові у задоволенні на підставі цієї обставини. Стосовно інших позовних вимог відповідач посилається на те що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ в Україні оголошено воєнний стан. Відповідно до листа від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила факт форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації, і зазначені обставини до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин. Відтак, відповідно до ст. 617 ЦК що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Отже наявність обставин непереборної сили, є підставою звільнення відповідача від обов`язку зі сплати штрафних санкцій.

Судом встановлено, що 04.09.2016 приблизно о 17 годині в с. Северинівка, на вул. Леніна, біля будинку НОМЕР_4 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля ГАЗ 3507 з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 2108 ОСОБА_2 та два пасажири ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , отримали тілесні ушкодження та доставлені в Іванівську ЦРЛ для надання медичної допомоги. Від отриманих тілесних ушкоджень пасажир ОСОБА_4 помер в лікарні. Дані обставини підтверджується довідкою про ДТП № 569230, виданою 13.06.2019 року, Свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 , лікарським свідоцтвом про смерть № 519 та довідкою про причину смерті.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 ОСОБА_2 на дату ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», поліс № АК65761.

З огляду на те, що цивільно правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2108 з номерним знаком НОМЕР_1 ОСОБА_2 на дату ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», то позивач 27.12.2017 звернулася до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з повідомленням про ДТП та заявою на виплату страхового відшкодування до яких додала пакет документів, що підтверджують розмір заявлених вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 .

Заява на виплату страхового відшкодування була отримана відповідачем 04.01.2018, що підтверджується описом вкладенням у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач не прийняв рішення про виплату страхового відшкодування за фактом звернення ОСОБА_1 , а тому позивачка звернулася до Іванівського районного суду Одеської області за захистом свого порушеного права та порушеного права неповнолітньої доньки ОСОБА_4 на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 .

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 20.09.2021, яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2022 у справі №499/765/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 на відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_4 втратою годувальника, 26100,00 грн., стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати на поховання в розмірі 11800 грн, стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 5800,00 грн та в інтересах ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_4 , 5800,00 грн.; в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування витрат на лікування відмовлено.

Присуджену суму страхового відшкодування шкоди позивачка отримала 30.11.2022 порядку примусового виконання судових рішень, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2022 року, реєстраційний номер виконавчого провадження: НОМЕР_5.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно частини 5 цієї ж статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті, і така шкода відшкодовується, зокрема батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, інвалідам - на строк їх інвалідності. При цьому, згідно частини 3 згаданої норми Закону, особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Статтею 1202 ЦК України встановлено порядок відшкодування такої шкоди та передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами і лише за наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Як вбачається із п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Таким чином, спеціальним законом встановлено прямий безальтернативний обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування.

Однак, всупереч ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» здійснено виплату страхового відшкодування 30.11.2022, чим порушило права позивачки у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Законами України «Про страхування» та «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які застосовуються до спірних правовідносин, передбачено розмір неустойки (пені) у разі прострочення виплати страхового відшкодування страховиком.

Відповідно до п. 36.5, ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє; протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» здійснило виплати страхового відшкодування з порушенням 90-денного строку, встановленого ч. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені підлягають задоволенню, а також враховуючи вищевикладені норми матеріального права, несвоєчасне виконання своїх зобов`язань страховиком, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводу відповідача зазначеного у відзиві щодо застосування позовної давності, стосовно того, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені, суд зазначає, що строк спеціальної позовної давності до нарахованої пені не підлягає застосуванню, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Отже заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Доводи відповідача про застосування положень статті 617 ЦК України колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

За чинним законодавством особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ст. 617 ЦК України).

Стаття 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачає, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, запровадження комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, захоплення підприємств.

Також передбачається, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видання відповідних сертифікатів.

Разом з тим, саме собою існування форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення особи від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Верховний Суд в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. При цьому той факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що їх наявність може бути засвідчена відповідним компетентним органом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відтак, посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, зацікавленій стороні потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному зобов`язанні. Разом з тим, скаржником такого не доведено, натомість одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору недостатньо. При цьому , загальний лист ТПП від 28.02.2022 не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, що містяться в матеріалах справи, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позовної заяви а також витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи встановлено, що правничу допомогу позивачу надавав адвокат Петрик О.В., на підставі Договору про надання правової допомоги від 07.12.2022.

Згідно Акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 26.04.2023, адвокатом були надані послуги у загальній сумі 6000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Суд вважає, що відсутність доказів оплати послуг з правової допомоги, або не проведення такої оплати до винесення судового рішення, щодо визначення розміру судових витрат, може обмежити права позивача на захист та на отримання правової допомоги, що має ознаки дискримінації за майновим станом і буде суперечити висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20.

Так, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Тому відсутність у матеріалах справи доказів повної чи часткової оплати за надані послуги адвокатом не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про компенсацію витрат на правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, та приходить висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, трьох відсотків річних, пені, задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу в розмірі 15 337,92 гривень, 3 % річних в розмірі 3 521,28 гривень, пеню в розмірі 6651,99 гривень.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 гривень.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 1073,60 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю. Г. Головко