Справа № 504/3065/22
Провадження № 2/504/887/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенка В.К.,

секретаря - Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про припинення договору позики грошових коштів, укладеного 18.03.2021 року, визнання недійсним договору іпотеки, зобов`язання виконати умови договору від 18.03.2021 року, зупинення до завершення воєнного стану на території України дії договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просив:

припинити Договір позики, укладений 18.03.2021 між ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1469, та укладений Договір про внесення змін № 1 від 05.11.2021 до вищевказаного договору позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 6619, в частині повернутої Позичальником суми позики в загальному розмірі 170 000 доларів США;

визнати недійсним іпотечний договір укладений 18.03.2021 між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №1470 в частині пункту 2.1.7 договору;

зобов`язати ОСОБА_2 виконати іпотечний договір який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №1470 та Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.01.2022, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №409 в частині виключення із предмету іпотеки нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237;

зупинити до завершення воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» дію Договору позики, укладеного 18.03.2021, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №1469 та укладений Договір про внесення змін №1 від 05.11.2021 до вищевказаного договору позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за №6619.

Мотиви позову:

18 березня 2021 року між між ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець), було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 1469.

Відповідно до умов даного договору Позичальник взяв у Позикодавця в борг грошову суму у розмірі 17 865 081 (сімнадцять мільйонів вісімсот шістдесят п`ять тисяч вісімдесят одну) гривню, що в еквіваленті складає 645 000 (шістсот сорок п`ять тисяч) доларів США за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на 18.03.2021 року (100 доларів США - 27,6978 гривень), без нарахування відсотків, та зобов`язався повернути позику до 18.09.2021 року.

Однак, у визначений договором строк, а саме до 18.09.2021 року не повернув Відповідачу отримані у борг грошові кошти.

Позичальник здійснив часткове повернення суми боргу в розмірі всього 80 000,00 доларів США, що станом на день повернення за офіційним курсом встановленим Національним Банком України становило 2 125 552,00 гривень.

У зв`язку з частковим поверненням суми боргу між сторонами 05.11.2021 було укладено Договір про внесення змін №1 до договору позики від 18.03.2021 року, що посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 6619, яким сторони узгодили внесення змін до Договору позики в тому числі щодо розміру заборгованості та строків її повернення.

Пунктом 2 Договору про внесення змін №1 до договору позики, Сторони узгодили внесення змін до пункту 4 Договору позики, яким сторони узгодили, що станом на 04.11.2021 року заборгованість Позичальника перед Позикодавцем зі сплати суми боргу складає 14 797 350 гривень, що в еквіваленті складає 565 000 доларів США за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на 05.11.2021 року.

Вказаним пунктом Договору про внесення змін сторони дійшли згоди про те, що повернення заборгованості зі сплати боргу, передбаченого умовами цього Договору, здійснюється рівними частками один раз на місць до 20.12.2021, до 20.01.2022, до 20.02.2022, до 20.03.2022, до 20.04.2022.

22 листопада 2021 року Позикодавцем на підставі пункту 5 Договору позики від 18.03.2021 було складено заяву підпис на якій було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., якою Позикодавець підтвердив факт отримання від Позичальника в рахунок повернення боргу 80 000 доларів США.

Заявник вважає, що 22.11.2021 року він частково виконав умови договору позики, та повернув частину боргу 80000 доларів США.

Заявник стверджує, що 13.01.2022 року частково виконав умови договору позики, та повернув частину боргу 90000 доларів США.

Заявник стверджує, що в теперішній час Позикодавець намагається переоформити належне Позичальнику майно, що, на думку останнього, порушує його права.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.10.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, яким проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення позовної вимоги про визнання договору позики припиненим в частині сплаченої Позивачем суми боргу, Відповідач посилаючись на положення ст. 599 ЦК України зазначив про те, що зобов`язання припиняються лише за умови їх повного та належного виконання або ж за домовленістю сторін.

Також Відповідач частково заперечив факт отримання ним від Позивача в рахунок погашення боргу суми в розмірі 170 000 доларів США, визнавши лише факт отримання ним від Позивача суму боргу в розмірі 90 000 доларів США.

Заперечуючи проти задоволення позову в частині визнання недійсним укладеного між сторонами Іпотечного договору від 18.03.2021, а саме в частині пункту 2.1.7, і також зобов`язання Відповідача виконати умови Іпотечного договору, Відповідач зазначив, що оспорюваний Позивачем пункт 2.1.7. Іпотечного договору жодним чином не порушує права та законних інтересів Позивача, які можуть бути захищені судом, а відтак задоволенню дана позовна вимога не підлягає.

Стосовно ж заявленої Позивачем вимоги про зобов`язання Відповідача виконати умови укладеного Договору про внесення змін до Іпотечного договору Відповідач вказав, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки презумпція «обов`язковості договору» сама по собі передбачає обов`язок сторін належним чином виконувати умови укладеного договору.

Заперечуючи проти заявленої Позивачем вимоги про зупинення до завершення воєнного стану на території України дії договору позики, укладеного 18.03.2021 та договору про внесення змін до договору позики від 05.11.2021 Відповідач вказав про те, шо заявлена Позивачем вимога не є належним способом захисту порушених прав та інтересів, обраний Позивачем спосіб не передбачений чинним законодавством та є зловживанням Позивачем наданим йому правом на судовий захист.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, неодноразово відкладали судове засідання з різних причин, суд вважав достатніми докази та підстави для ухвалення остаточного рішення по даній справі.

У раніше проведених судових засіданнях представники позивача підтримували позовні вимоги свого довірителя, просили їх задовольнити повністю.

Представник відповідача повністю заперечував проти задоволення позову, просив урахувати доводи письмових заперечень викладених у відзиві на позов.

Дослідивши надані сторонами докази та вислухавши доводи представника відповідача, урахувавши раніше надані доводи представника позивача, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, 18 березня 2021 року між між ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець), було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 1469.

Відповідно до умов даного договору Позичальник взяв у Позикодавця в борг грошову суму у розмірі 17 865 081 (сімнадцять мільйонів вісімсот шістдесят п`ять тисяч вісімдесят одну) гривню, що в еквіваленті складає 645 000 (шістсот сорок п`ять тисяч) доларів США за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на 18.03.2021 року (100 доларів США - 27,6978 гривень), без нарахування відсотків, та зобов`язався повернути позику до 18.09.2021 року.

Однак, у визначений договором строк, а саме до 18.09.2021 року не повернув Відповідачу отримані у борг грошові кошти.

Позичальник здійснив часткове повернення суми боргу в розмірі всього 80 000,00 доларів США, що станом на день повернення за офіційним курсом встановленим Національним Банком України становило 2 125 552,00 гривень.

У зв`язку з частковим поверненням суми боргу між сторонами 05.11.2021 було укладено Договір про внесення змін №1 до договору позики від 18.03.2021 року, що посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 6619, яким сторони узгодили внесення змін до Договору позики в тому числі щодо розміру заборгованості та строків її повернення.

Пунктом 2 Договору про внесення змін №1 до договору позики, Сторони узгодили внесення змін до пункту 4 Договору позики, яким сторони узгодили, що станом на 04.11.2021 року заборгованість Позичальника перед Позикодавцем зі сплати суми боргу складає 14 797 350 гривень, що в еквіваленті складає 565 000 доларів США за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на 05.11.2021 року.

Вказаним пунктом Договору про внесення змін сторони дійшли згоди про те, що повернення заборгованості зі сплати боргу, передбаченого умовами цього Договору, здійснюється рівними частками один раз на місць до 20.12.2021, до 20.01.2022, до 20.02.2022, до 20.03.2022, до 20.04.2022.

22 листопада 2021 року Позикодавцем на підставі пункту 5 Договору позики від 18.03.2021 було складено заяву підпис на якій було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., якою Позикодавець підтвердив факт отримання від Позичальника в рахунок повернення боргу 80 000 доларів США.

Зі змісту наданої заяви вбачається, що грошові кошти в розмірі 2 125 552,00 гривень, що в еквіваленті станом на 22.11.2021 складало 80 000 доларів США, отримані Відповідачем від Позичальника до моменту складання цієї заяви.

Крім того, у вказаній заяві Позикодавець зазначив, що станом на 22.11.2021 заборгованість Позичальника зі сплати боргу складає суму у гривні, що еквівалентна 565 000 доларів США.

Таким чином суд вважає, що надана Позичальником заява, складена Позикодавцем 22.11.2021, підпис якого посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. не підтверджує факту повернення Позичальником суми боргу в розмірі 2 125 552,00 гривень, що в еквіваленті складало 80 000 доларів США після 05.11.2021 року, а відтак суд не сприймає доводів Позичальника про часткове повернення суми боргу у вказаному розмірі після укладання між сторонами 05.11.2021 Договору про внесення змін №1.

Також Позичальником до суду надано розписку, складену Позикодавцем 13.01.2022, якою останній підтвердив факт отримання від Позичальника в рахунок сплати боргу грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США .

Факт отримання Позикодавцем вказаних коштів у судовому засіданні представником відповідача не спростовується та підтверджується наданими суду поясненнями.

Таким чином, на думку суду, Позичальником доведено факт повернення після 05.11.2021 року лише частини суми боргу в розмірі 90 000 доларів США.

Суд вважає, що заявлена Позивачем вимога про визнання припиненим Договору позики від 18.03.2021 в частині повернутих коштів не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до умов укладеного між сторонами Договору про внесення змін №1 до Договору позики від 18.03.2021 Позивач мав сплатити борг рівними частинами один раз на місяць до 20.12.2021, до 20.01.2022, до 20.02.2022, до 20.03.2022, до 20.04.2022.

Проте, як встановлено судом Позивач належним чином та в повному обсязі не виконав своїх зобов`язань та повернув Відповідачу лише частину суми позики в розмірі 90 000 доларів США, залишок заборгованості за Договором позики від 18.03.2021 з урахуванням змін внесених до нього Договором про внесення змін №1 від 05.11.2021 становить 475 000 доларів США.

Верховний Суд в своїй постанові від 17.08.2022 у справі №666/6191/15 (провадження №61-8786св20) зазначив, що під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 599 ЦК України одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання проведене належним чином

Зі змісту вказаних норм Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.

Таким чином, для визнання припиненим зобов`язань за договором повинно мати місце повне і належне виконання стороною своїх зобов`язань, а саме у встановлені строки та у повному обсязі.

Отже ця вимога позову безпідставна.

Стосовно заявленої Позивачем вимоги про визнання недійсним пункту 2.1.7 Іпотечного договору суд вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

18 березня 2021 року з метою забезпечення грошових зобов`язань Позивача за Договором позики, між сторонами було укладено Іпотечний договір, що посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 1470.

На підставі якого, Позивач надав в іпотеку Відповідачу нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею - 212,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, загальною площею - 66,2 кв.м., розташованое за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення, загальною площею - 25,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення, загальною площею - 26,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення, загальною площею - 80,9 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; житлову однокімнатну квартиру, загальною площею - 115,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; житлову однокімнатну квартиру, загальною площею - 26,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

Пунктом 2.1.7. цього договору передбачено право Відповідача, як іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз змісту пункту 2.1.7 Іпотечного договору дає підстави стверджувати, що вказаний пункт договору стосується виключно права Відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку допущення порушень термінів виконання Позивачем своїх грошових зобов`язань.

Тобто, оспорюваний пункт Іпотечного договору покликаний забезпечити захист майнових прав саме Відповідача і жодним чином не порушує прав та законних інтересів Позивача, які можуть бути захищені судом.

На думку суду, вказана норма Договору є певним запобіжником від неправомірних дій позивача (Позичальника, іпотекодавця).

Право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки визначено правилом статті 33 Закону України «Про іпотеку» якою визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до правила статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Укладений між Позивачем та Відповідачем Іпотечний договір також містить окремі положення щодо задоволення вимог іпотекодержателя та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (розділи 3 - 4 Іпотечного договору), якими передбачено не лише право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки а і способи реалізації цього права.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, наведеним у статтях 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Треба мати на увазі той факт, що врешті-решт вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності або відсутності цивільних прав.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджувати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Як зазначив Верховний Суд в даній постанові, «для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.».

Відсутність порушеного або оспорюваного права Позивача є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Більш того, на думку суду, позивач не обґрунтував, яке саме його право чи законний інтерес порушується оспорюваним ним пунктом 2.1.7 Іпотечного договору від 18.03.2021.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки не забезпечує поновлення порушеного права, за захистом якого Позивач звернувся до суду.

Таким чином доводи цієї частини позову безпідставні і задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір в частині заявленої Позивачем вимоги про зобов`язання Відповідача виконати укладений сторонами Іпотечний договір від 18.03.2021 та Договір про внесення змін до Іпотечного договору в частині виключення із предмету іпотеки нежитлове приміщення яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237 суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Так, під час судового розгляду встановлено, що 25 січня 2022 року сторони уклали Договір про внесення змін до іпотечного договору, яким домовились вилучити з іпотеки один об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею - 212,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного Договору про внесення змін до іпотечного договору на вищезазначений об`єкт нерухомості було знято заборону відчуження та виключено відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

В розумінні Закону України «Про іпотеку» нежитлове приміщення, загальною площею - 212,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 18.03.2021, а відтак Відповідач, як іпотекодержатель за ним позбавлений можливості в будь-який спосіб звернути стягнення на вказане майно.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 651 ЦК України закріплено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається (ст. 654 ЦК України).

Правові наслідки зміни або розірвання договору встановлені ст. 653 ЦК України, згідно з положеннями якої у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, з огляду на закріплений в законодавстві принцип «обов`язковості договору», Договір про внесення змін до іпотечного договору від 25.01.2022 є обов`язковим до виконання його сторонами в силу закону, а відтак для його дотримання і належного виконання окреме рішення суду не потрібно.

Таким чином і ці доводи позову безпідставні.

Щодо вимоги Позивача про зупинення до завершення воєнного стану на території України дії договору позики, укладеного 18.03.2021 та договору про внесення змін до договору позики від 05.11.2021 слід зазначити, що згідно з приписами ст. 4 ЦПК України особа має право звертатись до суду виключно для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі змісту приписів чинного законодавства вбачається, що спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та забезпечувати реальне поновлення порушених прав у випадку задоволення позову.

Перелік способів захисту цивільних прав чітко визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Комплексний аналіз положень ч. 2 ст. 16 ЦК України та норм процесуального законодавства дає підстави стверджувати про те, що такий спосіб захисту цивільних прав, як «зупинення дії договору» чинним законодавством не передбачено, а відтак Позивач звертаючись до суду з такою позовною вимогою обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Цивільний кодекс України та будь-який інший законодавчий акт не передбачають право суду за вимогою однієї із сторін «зупинити» дію укладеного договору.

Право змінити умови укладеного договору, в тому числі «тимчасово зупинити» його дію належить виключно сторонам такого правочину та може бути реалізовано лише за їх взаємною згодою, шляхом укладання додаткових угод про внесення змін до укладеного ними правочину.

Дослідивши всі фактичні обставини справи суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовом про зупинення дії договору позики Позивач зловживає наданим йому правом на звернення до суду, оскільки звертаючись до суду з такою вимогою Позивач діє не на захист власних прав та інтересів, а на шкоду законним правам саме Відповідача, оскільки намагається ухилитись від виконання свого безумовного обов`язку повернути Відповідачу отримані у позику грошові кошти.

Цивільним законодавством України чітко закріплено, що сторони мають належним чином виконувати свої зобов`язання відповідно до умов укладеного договору та не можуть в односторонньому порядку відмовитись від їх виконання.

Статтею 13 ЦК України закріплено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ч. 3 статті 13 ЦК України дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах не допускаються.

Посилання ж Позивача на введення в Україні воєнного стану, як на підставу для зупинення дії договору позики не приймаються судом до уваги, оскільки вказані обставини жодним чином не позбавляють Позивача його обов`язку належним чином виконати умови укладеного ним договору позики від 18.03.2021 та повернути отримані у строкову позику грошові кошти.

Таким чином, у задоволені позову слід відмовити повністю.

Судовий збір покласти на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 141, 223, 280-281, 284 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко