печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м кожному; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині машиномісця № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв. м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , кожному.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 15.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 10.09.2019 року, виданим Печерським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2020 року, справа №754/7383/20, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Зазначає, що під час перебування у шлюбі подружжям придбано, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м та машиномісце № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв.м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, вказане майно набуте сторонами під час перебування у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, Сімейного кодексу України (далі - СК України), ст.ст. 372, 391, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2021 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 16.07.2021 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на об`єкти нерухомого майна шляхом заборони розпорядження, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв. м; машиномісце № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв. м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року відкладено підготовче засідання на 08.09.2021 року.

08.09.2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , у якому він просив у задоволенні позову відмовити. На підставу своїх заперечень зазначив, що спірні об`єкти було придбано відповідачем за особисті кошти, а саме, за рахунок позичених у ОСОБА_3 118 500 дол. США. Зазначені кошти були повернуті в повному обсязі через рік після розірвання шлюбу між сторонами за рахунок особистих коштів відповідача. Крім того, у рішенні про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначила, що спору щодо спільного набутого майна не має.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2021 року відкладено підготовче засідання на 09.11.2021 року.

03.11.2021 року ОСОБА_1 подала заперечення на відзив, в яких зазначила, що про вищевказаний договір позики, укладений між відповідачем і ОСОБА_3 , їй не було відомо; згоди на укладення такого правочину вона не надавала; не відомо на які цілі такі кошти були витрачені відповідачем. Ураховуючи, що відповідач позичив 940 000, 00 грн. у ОСОБА_3 , а у заяві від 07.09.2021 року № 1012 зазначено, що кошти в розмірі 3 217 224,00 грн. були повернуті ОСОБА_4 , тому не зрозуміло на підтвердження яких фактів були надані зазначені у відзиві матеріали. Спірна нерухомість придбавалась сторонами у шлюбі, у договорах купівлі-продажу вказаних об`єктів надавалась згода позивача на їх придбання. Крім того, у договорах не зазначено, що спірне майно придбавалось за власні кошти відповідача. Також позивач на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в декларації зазначала відповідну інформацію керуючись виключно правовстановлюючими документами на квартиру, яка була придбана в шлюбі.

09.11.2021 року надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому ОСОБА_2 зазначив, що все зазначене у відповіді на відзив не спростовує доказів, наданих відповідачем на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року клопотання позивача задоволено, витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кривенчука С.В. належним чином завірену копію заяви-згоди ОСОБА_1 за реєстровим № 594 від 04.02.2011 року, яка стала підставою для посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2011 року за реєстровим № 1320 та договору купівлі-продажу машиномісця від 18.03.2011 року за реєстровим № 1323.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року відкладено підготовче засідання на 21.02.2022 року.

25.11.2021 року подано повторно заперечення на відзив, де позивач наголошувала, зокрема, що спірна нерухомість придбавалась сторонами у шлюбі за кошти із сімейного бюджету.

28.11.2021 року позивач подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначила, що посилання відповідача на той факт, що зазначення ОСОБА_1 у своїх деклараціях за 2017-2018 роки свого чоловіка ОСОБА_5 , як титульного власника спірного майна, є підтвердженням того, що це майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2022 року відкладено підготовче засідання на 21.04.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2022 року відкладено підготовче засідання на 26.09.2022 року.

Розгляд справи, призначеної на 26.09.2022 року, було знято з розгляду у зв`язку із розглядом клопотань органів досудового розслідування та призначено 14.12.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2022 року відкладено підготовче засідання на 29.03.2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 18.07.2023 року.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; представник позивача подала клопотання про розгляд справи за його відсутності та позивача, в якому підтримав позов в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій щодо задоволення позовних вимог заперечував.

Як визначено у ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 15.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 10.09.20191, виданим Печерським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2020 року, справа №754/7383/20, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_6 , як продавцем, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м., зареєстрованого в реєстрі за № 1320. Згідно п. 5 цього договору продаж квартири вчинено на суму 858 877,00 грн. Пунктом 10 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що змість заяви-згоди дружини покупця про набуття у спільну сумісну власність квартири, посвідченої Кривенчуком С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 594 від 04.02.2011 року, доведений до відома продавця.

Згідно з договором купівлі-продажу від 18.03.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_6 , як продавцем, машиномісця № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв. м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 ., зареєстрованого в реєстрі за № 1323. Згідно з п. 5 цього договору продаж квартири вчинено на суму 59 000,00 грн. Пунктом 10 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що змість заяви-згоди дружини покупця про набуття у спільну сумісну власність квартири, посвідченої Кривенчуком С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 594 від 04.02.2011 року, доведений до відома продавця.

До відзиву відповідачем було додано заяву від 07.09.2021 року, посвідчену Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., зареєстровану в реєстрі за № 1012, відповідно до якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 суму грошей у розмірі 3 217 224,00 грн у якості повернення позики грошових коштів, які були отримані відповідачем 10.03.2011 року на придбання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м, та машиномісця № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв.м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження отримання вищевказаної суми грошей відповідач надав розписку від 10.03.2011 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 одержав у ОСОБА_3 в борг 940 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем належними та допустимими доказами не довів факту придбання спірної квартири та машиномісця за особисті кошти, оскільки не надав належних доказів придбання спірного майна за особисті кошти. Саме по собі оформлення розписки про позику грошових коштів відповідачем не свідчить, що ці кошти були передані останньому саме на придбання спірного майна, розписка не посвідчена нотаріально. Без нотаріального посвідчення неможливо беззаперечно встановити, чи відповідає даті складення розписки, зазначеній в ній, дійсній даті її написання, а відтак, чи передано кошти у день, зазначений в розписках (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2023 року у справі № 759/864/20).

Крім того, заява від 07.09.2021 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., в силу вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки оформлена майже через три місяці після звернення ОСОБА_1 із указаним позовом до суду.

Таким чином, ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме його процесуальним обов`язком, як подружжя, який її спростовує.

Отже, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м, та машиномісце № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв.м., що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_2 не надав належні та допустимі докази на підтвердження факту їх придбання за особисті кошти, тобто не спростував презумпцію спільності права власності на майно подружжя, суд дійшов висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частку.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 810,00 грн за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією від 11.05.2021 року № 9232-2376-3504-6060, та в розмірі 454,00 грн за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується квитанцією від 14.07.2021 року.

Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7 264,00 грн у відшкодування судових витрат.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 21, 24, 57, 60, 65, 69, 70, 105, 110-112 Сімейного кодексу України, ст. 12, 81, 141, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.

В порядку поділу майна, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м, та на 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв.м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 130,10 кв.м, та на 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 (1-й рівень), загальною площею 15,40 кв.м, що розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 264(сім тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 00 коп.

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 : АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 28.07.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький