Справа № 135/83/22
Провадження № 2/135/18/23
РІШЕННЯ

іменем України

05.07.2023 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Кузьміних О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в спрощеному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. В позові зазначено, що у листопаді 2020 до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити йому 200000 грн. Враховуючи те, що він добре знав відповідача, тому 01.12.2020 погодився позичити йому 200000 грн за умови повернення йому зазначеної суми до 31.12.2021. Саме з цих умов вони уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч в присутності свідка ОСОБА_3 написав розписку і отримав гроші. Оригінал розписки знаходиться у нього.

Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в розписці строки не виконав. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак ОСОБА_2 гроші не повертає. Тому він вимушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду і просив стягнути з ОСОБА_2 200000 грн боргу.

16.05.2023 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача окрім боргу ще відсотки за користування позикою та суму інфляційних втрат в загальному розмірі 99600 грн.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 05.07.2023 позивачу відмовлено в прийняті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог. Відтак, розгляд справи здійснюється в межах первісних вимог позивача.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги про стягнення з відповідача 200000 грн боргу за договором позики від 01.12.2020 року підтримав, просив їх задовольнити.

Додатково пояснив, що він надав кошти своєму колишньому другу, який їх не повернув. Він приїздив до ОСОБА_2 , неодноразово телефонував, щоб той повернув кошти. Але ОСОБА_4 відмовився повертати гроші. Передачу коштів засвідчили розпискою, яка була написана в готельному номері «Мисливського хутора» в с. Калинівка Васильківського району. Під ча передачі коштів та складання розписки з ними ще був ОСОБА_5 .

Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Клименко І.Ф. подала до суду заяву, згідно якої просила розгляд справи проводити за відсутності відповідача ОСОБА_2 та без її участі на підставі матеріалів справи. Згідно поданого відзиву, в частині що стосується боргу в розмірі 200000 грн за договором позики від 01.12.2020 зазначила наступне. Iз позовної заяви вбачається, що сума основного боргу в розмірі 200000 грн. є позикою, отриманою вiдповідачем ОСОБА_2 вiд позивача ОСОБА_1 згідно розписки вiд 01.12.2020, яку вiдповiдач зобов`язався повернути до 31.12.2021 року. На підтвердження зазначеної суми заборгованості позивач надав суду копію письмової розписки вiд 01.12.2020. У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштiв. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштiв, скріплює її своїм підписом, це свiдчить про реальний характер договору позики. При цьому, факт отримання коштiв в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштiв, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштiв вiд позикодавця до позичальника з обов`язком повернення. Доказом невиконання боржником своїх зобов`язань є саме оригінал, а не копiя розписки про отримання коштiв у борг. Тому надана позивачем копiя письмової розписки, в якості доказу наявності заборгованостi за договором позики, є неналежним доказом, який не підтверджує заявленi позивачем вимоги про стягнення заборгованості за договором позики вiд 01.12.2020.

Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Тобто, відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим. Відповідач, укладаючи договір позики, погодився з усіма його умовами, що були письмо зафіксовані: сумою грошових коштів, строком повернення, відсутністю процентної ставки.

Судом встановлено, що 01.12.2020 року мiж позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договiр позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в сумі 200000 грн.

Договір позики фактично оформлено розпискою від 01.12.2020, відповідно до змісту якої зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 200000 (двісті тисяч) грн., які він зобов`язується повернути ОСОБА_1 до 31.12.2021 року. У випадку прострочки зобов`язується повернути вказану суму з відсотками 15% річних за весь період прострочки. При передачі грошей був присутній свідок ОСОБА_3 .. Дана розписка підписана ОСОБА_2 та свідком ОСОБА_3 ..

Цього ж дня ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 200000 грн, що визнається сторонами, підтверджується показами свідка ОСОБА_3 та підтверджується самою розпискою.

В договорі зазначено дату повернення коштів 31.12.2021. Даний строк на час звернення позивача до суду закінчився.

Враховуючи викладене, те, що сторона відповідача ставить під сумнів наявність оригіналу розписки, судом в судовому засіданні оглянуто наданий позивачем оригінал розписки, який наявний у позивача. Встановлено, що оглянута судом розписка відповідає ксерокопії, що міститься в матеріалах справи.

Відтак, суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні викладені у відзиві обставини про необхідність відмови в позові за недоведеністю через відсутність оригіналу розписки. Оскільки оригінал розписки знаходиться в позивача.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання за договором виконав, передав відповідачу 200000 грн, що підтверджено наявною в позивача розпискою, але у визначений сторонами строк грошові кошти йому повернуто не було.

Отримання відповідачем 01.12.2020 коштів також підтвердив в судовому засіданні свідок.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що він привіз ОСОБА_6 кошти в сумі 200000 грн., які той при ньому передав ОСОБА_7 . Останній написав розписку про отримання вказаних коштів у борг, яку він також підписав.

Відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

За змістом зазначених норм закону наявність розписки у кредитора свідчить про існування боргу.

Строк повернення позики визначений сторонами у договорі 31.12.2021 сплив, однак відповідачем ОСОБА_2 умови договору не були виконані, грошові кошти за договором позики не були повернуті. Відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором вiд 01.12.2020 року у розмірі 200000 грн.

Враховуючи викладене, боржник ОСОБА_2 зобов?язаний сплатити позичальнику ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 200000 грн.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відтак, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2000 грн, тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 200000 (двісті тисяч) грн за договором позики від 01.12.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 10 липня 2023 року.

Суддя