КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2299/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Київ

Справа № 754/1668/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А.,

у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права на частку у праві спільної власності на квартиру та встановлення порядку користування,

встановив:

У лютому 2022 року позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання права на частку у праві спільної власності на квартиру та встановлення порядку користування нею.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_1 , у рівних долях. Квартира АДРЕСА_2 включає наступні приміщення: коридор «1» площею 17,7 кв. м.; житлова «2» площею 17,5 кв. м.; житлова «3» площею 13,2 кв. м.: кухня «4» площею 7,9 кв. м.: вбиральня «5» площею 1.3 кв.м.; ванна кімната «6» площею 3.0 кв. м.; житлова «7» площею 11,9 кв. м.: засклений балкон 3,6 кв. м., разом загальною площею 76,1 кв. м.

Позивачі зазначають, що відсутність у свідоцтві про право власності на житло від 15 листопада 2006 року визначення часток кожного співвласника у праві спільної власності свідчить про перебування такого майна у спільній сумісній власності сторін, що обмежує права позивачів на здійснення правомочності щодо надання їм у володіння, користування тієї частини спільного майна в натурі, яка б відповідала їх частці у праві спільної часткової власності, здійснення реєстрації права на частку у спільному майні у визначеному законом порядку, розпорядження такою часткою на користь інших осіб та вчинення будь-яких інших дій, що випливають зі змісту права спільної часткової власності на майно.

Оскільки між сторонами постійно виникають сварки щодо користування квартирою, позивачі звернулися до суду з позовом, згідно з вимогами якого просять визнати право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/3 частці квартири АДРЕСА_2 . При цьому, залишити на праві власності ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 та встановити порядок користування спірною квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином:

- виділено у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17,5. м.кв. з балконом 3,6 м.кв. та житлову кімнату площею 11,9 м.кв.;

- виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 13,2 м.кв.;

- залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 коридор, площею 17,7 м.кв., кухню, площею 7,9 м.кв., вбиральню, площею 1,3 м. кв., ванну кімнату, площею 3.0. м.кв.;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6659,00 грн.

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6659,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням у частині розподілу судових витрат, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме зменшити розмір судових витрат, які суд першої інстанції ухвалив стягнути з відповідача по даній справі, посилаючись на порушення та неправильне судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду та вимог ст. ст. 15,16 ЦК України, не взяв до уваги відсутність правових підстав у позивачів для звернення до суду за захистом порушених прав в частині визнання права власності на частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , як наслідок - ухвалив незаконне рішення в частині стягнення судового збору з відповідача у розмірі 11 332,20 грн. за майнову вимогу, яка не є ефективним засобом захисту прав позивачів, оскільки в цій частині не мало місця порушення їх прав та законних інтересів як співвласників житлової квартири в цілому.

Крім того, суд не врахував вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач та його представник не заперечували та не оспорювали майнову вимогу, а навпаки - фактично визнавали її, то суд мав би керуватися ч. 1 ст. 142 ЦПК України та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, і в той же час вирішувати питання щодо стягнення з відповідача 50 відсотків судового збору на користь ОСОБА_3 , яка становить половину від 5666,60 грн. (5666,60/2 =2833,33 грн.) та 50 відсотків судового на користь держави, яка теж становить половину від 5666,60 грн. (5666,60/2=2833,33 грн.). Однак, і цієї норми суд не врахував, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі та стягнув повну вартість сплаченого судового збору при поданні позову згідно Закону України «Про судовий збір».

Вказує, що суд першої інстанції задовольнив частково дані вимоги, відмовивши в задоволенні вимог щодо надання у володіння кожному із сторін виділених у користування житлових приміщень та стягнув з відповідача судовий збір за немайнову вимогу на загальну суму в розмірі 1984,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з урахуванням часткового задоволення немайнової позовної вимоги, суд мав стягнути з відповідача лише половину суми від сплаченого судового збору за пред`явлення немайнової вимоги до суду. Крім того, в мотивувальній частині рішення суду суд взагалі не обґрунтував стягнення з відповідача судового збору в повному розмірі.

Таким чином, відповідач вважає, що судом при ухваленні рішення в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат неправильно застосовано вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 142 ЦПК України та правових позицій, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № І4-144цс18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, провадження № 14-651 цс18 при з`ясуванні та дослідженні обставин спірного питання і доказів, на підставі яких обґрунтовувались позовні вимоги, а отже рішення суду в частині розподілу судових витрат є незаконним та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, засобами електронного зв`язку подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він як представник відповідача приймає участь у розгляді іншої справи в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, що була призначена ще раніше на 16 березня 2023 року на 10-00 год.

Як вбачається з матеріалів справи, про призначення даної справи апеляційним судом в судове засідання на 16 березня 2023 року представник позивача був повідомлений шляхом надіслання повідомлення електронною поштою 17 лютого 2023 року, а відповідно до наданої представником позивача судової повістки про виклик до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, повістка сформована 15 березня 2023 року.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник відповідача був завчасно повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді, а саме - 17 лютого 2023 року за адресою електронної пошти, з якої представник відповідача здійснював листування з апеляційним судом.

Також в судовому засіданні апеляційним судом були розглянуті клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про залучення до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до залучення правонаступників. У задоволенні зазначених клопотань було відмовлено, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданої копії свідоцтва про смерть, позивач по справі ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 року. Свідоцтво про смерть видане Деснянським відділом ДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) 23 грудня 2022 року.

Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі, 06 січня 2023 року у Спадковому реєстрі Сьомою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано відкриття спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 .

Згідно зі ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку представника відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі судом апеляційної інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції по суті спору жодною із сторін не оскаржується, предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є лише розподіл судових витрат, визначений рішенням суду, з якого вбачається, що позивач ОСОБА_4 була звільнена від сплати судового збору при поданні позову до суду, а тому до розподілу судових витрат судом не залучена. Рішенням суду в оскаржуваній частині з відповідача ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 6659 грн., та на користь держави - 6659 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просили : визнати за кожною із сторін - позивачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином:

- надати у володіння та користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17,5. м.кв. з балконом 3,6 м.кв. та житлову кімнату площею 11,9 м.кв.;

- надати у володіння та користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 13,2 м.кв.;

- залишити у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 коридор, площею 17,7 м.кв., кухню, площею 7,9 м.кв., вбиральню, площею 1,3 м. кв., ванну кімнату, площею 3,0 м.кв..

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином:

- виділено у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17,5. м.кв. з балконом 3,6 м.кв. та житлову кімнату площею 11,9 м.кв.;

- виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 13,2 м.кв.;

- залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 коридор, площею 17.7 м.кв., кухню, площею 7,9 м.кв., вбиральню, площею 1,3 м. кв., ванну кімнату, площею 3.0. м.кв.;

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимог в частині визнання права власності за кожною із сторін на 1/3 частину вказаної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, частки у праві спільної сумісної власності у даній квартирі не визначались, ні за домовленістю співвласників, ні за рішенням суду, тому в силу ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки кожного співвласника квартири є рівними. Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю, була набута в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду, а відтак частка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 складає по 1/3 кожного зі співвласників.

Задовольняючи позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, суд першої інстанції визнав обґрунтованим запропонований позивачами порядок та спосіб, визначений у позовній заяві, враховуючи ту обставину, що обидві сторони фактично проживають за іншими адресами, а не в приміщенні спірної квартири.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позовної вимоги про надання у володіння кожному зі сторін виділених у користування житлових приміщень.

Рішення суду про вирішення позовних вимог жодною із сторін не оскаржено.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачів сплачений судовий збір у розмірі 6659 грн. для кожного з них.

У резолютивній частині рішення суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6659 грн., а також стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6659 грн.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення щодо розподілу судових витрат неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вимогами майнового та немайнового характеру. Виходячи із ціни позову 1 133 252 грн. 16 коп. ( вартість квартири), 1% цієї суми становить 11 332 грн. 52 коп., яка підлягала сплаті обома позивачами, або кожним із них по 5666 грн. 26 коп. ( 11 332 грн. 52 коп. /2 = 5666 грн. 26 коп.)

Також, кожним із позивачів мала бути сплачена сума судового збору по 992 грн. 40 коп. кожною з позовних вимог немайнового характеру.

Відповідно до квитанції про сплату судового збору, позивачем ОСОБА_3 було сплачено судовий збір на загальну суму 6659 грн., тобто : 5666 грн. 26 коп. - за вимогу майнового характеру та 992 грн. 40 коп. - за вимогу немайнового характеру.

Позивач ОСОБА_4 судовий збір не сплачувала, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», адже є особою з інвалідністю ІІ групи ( а.с. 19).

Як вбачається з відзиву відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву, підписаного адвокатом Микитишин О.М., відповідач визнав позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо визнання частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 та просив такі вимоги задовольнити: визнати за кожною із сторін право власності на 1/3 частину спірної квартири ( а.с. 55-58).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Також частиною 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, здійснюючи розподіл судових витрат, судом першої інстанції не було враховано положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, що призвело до стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_1 у повному обсязі, на загальну суму 11 332 грн. 20 коп. з позовних вимог майнового характеру.

Враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_1 у частині позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності за кожною із сторін на 1/3 частину квартири, то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 підлягала стягненню 1/2 частина судового збору з позовних вимог майнового характеру, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу ОСОБА_3 у такому випадку підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

Крім того, оскільки позивач ОСОБА_4 не сплачувала судовий збір при поданні позову, то з відповідача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50% від суми, що підлягала сплаті позивачем ОСОБА_4 за подання позовної вимоги майнового характеру.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню 50% суми судового збору за позовну вимогу майнового характеру: 5666 грн. 20 коп./ 2 = 2833 грн. 13 коп.

Щодо судових витрат по сплаті судового збору за подання вимоги немайнового характеру у розмірі 992 грн. 40 коп. на користь позивача ОСОБА_3 та стягнення судового збору у сумі 992 грн. 40 коп. на користь держави, то такі суми підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі, оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немайнового характеру - про встановлення порядку користування спірною квартирою судом задоволені.

Отже, загальна сума судових витрат по сплаті судового збору, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 становить: (5666 грн. 26 коп. /2 = 2833 грн. 13 коп. ) + 992 грн. 40 коп. = 3825 грн. 53 коп.

Така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для зміни оскаржуваного судового рішення в частині розподілу судових витрат, тому рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року слід змінити, зменшити суму витрат по сплаті судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з суми 6659 грн. до суми 3825 грн. 53 коп., а також зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави з суми 6659 грн. до суми 3825 грн. 53 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року - в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору - змінити, зменшити суму витрат по сплаті судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , з 6659 грн. до суми 3825 грн. 53 коп.

Зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави, з 6659 грн. до суми 3825 грн. 53 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 травня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.