Ухвала

25 липня 2023 року

м. Київ

справа № 629/1687/21

провадження № 61-10349ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради, голови Лозівської територіальної громади Зеленського Сергія Володимировича, секретаря Лозівської міської ради Кушніра Юрія Вікторовича про порушення гарантій трудового законодавства,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради, голови Лозівської територіальної громади Зеленського Сергія Володимировича, секретаря Лозівської міської ради Кушніра Юрія Вікторовича про порушення гарантій трудового законодавства.

Позов обґрунтовано тим, що з 01 вересня 2020 року працювала в Орільській селищній раді на умовах трудового договору на посаді юриста. Термін дії договору з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року.

30 грудня 2020 року подала заяву до голови Лозівської територіальної громади Зеленського С. В., старости Орільського округу Мороза С. В., голови Орільської селищної ради Крикуна І. О., в якій просила надати додаткову відпустку як жінці, яка працює і має дитину з інвалідністю, одинокій матері за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки на 17 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів з 30 грудня 2020 року по 25 січня 2021 року та надати матеріальну допомогу на оздоровлення її дитини та для її оздоровлення.

31 грудня 2020 року позивачка отримала відповідь за підписом Лозівського міського голови, як керівника Орільської сільської ради на час реорганізації, який повідомив, що 30 грудня 2020 року перебував у відрядженні та не зміг надати ОСОБА_1 відпустку, а 31 грудня 2020 року є останнім днем бюджетного року, тому заява розглянута не була.

Посилаючись на порушення гарантій трудового законодавства просила: визнати дії секретаря Лозівської міської ради Кушніра Ю. В. неправомірними, незаконними, протиправними у нерозгляді заяви (про надання відпусток) та у ненаданні дадаткової соціальної та основної щорічної відпустки одинокій матері та жінки, що працює і має дитину з інвалідністю ОСОБА_1 , у день коли секретар Лозівської міської ради Кушнір Ю. В. здійснював повноваження Лозівського міського голови, а саме 30 грудня 2020 року; визнати дії Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради Зеленського С. В. неправомірними, незаконними протиправними у відмові надати ОСОБА_1 додаткову соціальну та основну щорічну відпустки, як одинокій матері та жінці, що працює і має дитину інваліда; визнати дії Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради Зеленського С. В. неправомірними, незаконними протиправними у відмові і ненаданні одинокій матері та жінці, що працює і має дитину з інвалідністю, матеріальну допомогу на оздоровлення її та дитини; зобов`язати Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради Зеленського С. В. повторно розглянути заяву про надання додаткової соціальної та основної щорічної відпусток, одинокій матері та жінці, що працює і має дитину з інвалідністю.

Рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У липні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася з касаційною скаргою на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Зокрема зазначає, що відсутня єдина практика судів щодо застосування статті 182-1 КЗпП України, у поєднанні з частиною другою статті 3 Закону України «Про відпустки» в контексті вирішення питання про наявність права чи обов`язку у роботодавця надати відпустку жінці, одинокій матері, яка має дитину з інвалідністю і яка працює за строковим трудовим договором.

Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19 зробив правовий висновок про те, що у випадку касаційного оскарження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у касаційній скарзі має бути зазначено норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Виконання особою, яка звертається до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, мав викласти належне обґрунтування такої підстави касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у справах за аналогічних обставин. Так, у своїй постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, ним зроблено такий висновок: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Разом із цим, у зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 910/18531/19).

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, Верховний Суд, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій досліджено докази та встановлені обставини, відповідно до яких суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність порушень права на відпустку ОСОБА_1 , оскільки її звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору, з виплатою їй грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як жінці, яка працює і має дитину з інвалідністю та як одинокій матері.

Таким чином, саме лише посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, без його обґрунтування, не свідчить про виконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо належного обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі та не свідчать про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку, тому касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лозівського міського голови, керівника Орільської селищної ради, голови Лозівської територіальної громади Зеленського Сергія Володимировича, секретаря Лозівської міської ради Кушніра Юрія Вікторовича про порушення гарантій трудового законодавства вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков