Справа № 431/3037/21
Провадження № 2-в/191/16/23
У Х В А Л А

іменем України

27 квітня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Костеленко Я.Ю.,

за участю секретаря - Куцевол Ю.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове справу про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі №431/3037/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задоволено.

02 березня 2023 року ОСОБА_6 подав до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційну скаргу на рішення Старобільського районного суду Луганської області.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року матеріали апеляційного провадження у справі №431/3037/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів направлено до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

29 березня 2023 року ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області було відкрито провадження з питання відновлення втраченого судового провадження, викликано учасників цивільного процесу, запропоновано надати суду документи і матеріали, подані ними при розгляді справи №431/3037/21, інші матеріали, які можуть бути взяті судом до уваги при розгляді питання відновлення втраченого судового провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заявив, що жодних документів, які були подані ОСОБА_4 до Старобільського районного суду Луганської області та на підставі яких судом було ухвалено рішення, ні у нього, ні у позивача немає. Наявна в матеріалах апеляційного провадження копія розписки є поганої якості, а тому стверджувати, що вона є саме тією розпискою, яка була надана Старобільському районному суду Луганської області у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, вони не можуть. Тим більше, незрозуміло, яким чином вказаний документ міг опинитися у третьої особи, яка не була стороною правочину.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник у судовому засіданні пояснили, що у них теж відсутні будь-які документи, які надавалися Старобільському районному суду Луганської області у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів. Оригінал розписки залишився в матеріалах справи в Старобільському районному суді Луганської області , копії у відповідача немає. Стосовно копії розписки, яка долучена до апеляційної скарги, також не впевнена , що це саме та розписка, яка була нею написана, оскільки вона є поганої якості , чітко не видно ні дату її складення, ні підпис позичальника.

Сторони вважали можливим відновити втрачене судове провадження лише в частині рішення Старобільського районного суду Луганської області.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні матеріали провадження, суд приходить до наступного висновку.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", змінено територіальну підсудність судових справ Луганського апеляційного суду та Старобільського районного суду Луганської області. Визначено, що справи цих судів підсудні Дніпровському апеляційному суду та Синельниківському міськрайонному суду Дніпропетровської області відповідно.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 489 ЦПК України визначено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

За змістом ст. 493 ЦПК України при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Враховуючи категорію даної справи, суд на підставі п. 4 ч. 5 статті 12 ЦПК сприяє встановленню фактів та обставин, необхідних для відновлення втраченого судового провадження.

Також суд при вирішенні даної заяви враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

Враховуючи встановлені ч. 3 ст. 493 ЦПК України обмежені терміни розгляду питання про відновлення втраченого судового провадження, суд має констатувати вжиття всіх можливих заходів, направлених на відновлення втраченого судового провадження.

Як встановлено судом, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року у справі №431/3037/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили 26.11.2021.

Справа в паперовому вигляді зі Старобільського районного суду Луганської області до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області не передавалась і в автоматизованій системі документообігу суду Д-3 Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області також відсутні відомості у зазначеній справі.

Вивчивши отримані судом матеріали, суд приходить до висновку про можливість відновлення втраченого судового провадження в частині рішення Старобільського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року у справі №431/3037/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Керуючись ст. 13, 81, 89, 258, 260, 493-495 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відновити втрачене судове провадження у справі №431/3037/21 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в частині рішення Старобільського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року, згідно тексту якого: «

25.10.2021

Справа № 431/3037/21

провадження № 2/431/649/21

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 жовтня 2021 року м. Старобільськ

Старобільський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Форощука О.В., за участю секретаря Хорольської І.Ю., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Старобільськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

УСТАНОВИВ:

16 червня 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, в якій вказав, що 08 листопада 2016 року він надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн., які ОСОБА_5 зобов`язувалась повернути до 19.10.2020 року, в підтвердження чого вона написала власноручно розписку.

В зазначений строк грошові кошти так і не були повернуті. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку повертати гроші, єдиним способом захисту своїх прав позивач вбачає звернення до суду з відповідною заявою в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість по розписці в сумі 800 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_4 в підготовче засідання не з`явився, його представник ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягає.

Відповідач ОСОБА_5 у підготовче засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В суді встановлено, що згідно розписки від 08.11.2016 року, ОСОБА_5 отримала в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 800 000,00 гривень та зобов`язалась повернути їх до 19.10.2020 року.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оцінюючи договір позики суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р.(№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. (№6-50цс16).

Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 р. розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 р. за наслідками розгляду справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач ОСОБА_4 посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики, на розписку від 08 листопада 2016, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики.

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно розписки від 08 листопада 2016 року, ОСОБА_5 отримала у борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 800 000,00 гривень та зобов`язалась повернути їх до 19 жовтня 2020 року.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач взятих на себе договірних зобов`язань не виконала, позичених коштів у домовлений строк не повернула, то суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Судові витрати по справі розподілити між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15,16, 509, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 80, 81, 141, 200, 206, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 8000 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення через Старобільський районний суд або безпосередньо до Луганського апеляційного суду.

Суддя: О.В. Форощук»

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду

Суддя Я. Ю. Костеленко