Постанова

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 215/3668/19

провадження № 61-3881св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Тернівської районної у місті Кривому Розі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Демиденка Ю. Ю.,

від 19 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,

від 29 березня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - виконавчий комітет Тернівської районної у м. Кривому Розі ради, про відібрання дитини, звільнення від сплати аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що із 2005 по 2018 рік він проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьком якої є він, а матір`ю - ОСОБА_3 .

Після припинення спільного проживання, ОСОБА_3 разом з дитиною переїхала проживати до своєї матері ОСОБА_2 , захворіла на психічне захворювання, у зв`язку з яким була визнана недієздатною, а її опікуном призначена ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу

від 19 лютого 2019 року у справі № 215/3183/18 із нього на утримання дочки ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у вихованні дитини та її проживанні із батьком, хоча він працює, має належні житлові умови та можливість виховання дочки.

Посилаючись на те, що як батько, має переважне право перед іншими особами на проживання дитини з ним та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- відібрати від баби ОСОБА_2 неповнолітню дочку ОСОБА_4 та повернути її батькові;

- звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісячно, призначених заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2019 року у справі

№ 215/3183/18;

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2/215/235/19, виданий на підставі рішення суду про стягнення аліментів у справі № 215/3183/18.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Відібрано від баби ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_4 та передано дитину її батькові ОСОБА_1 . Припинено стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісячно на користь баби ОСОБА_2 на утримання дочки

ОСОБА_4 , стягнутих рішенням Тернівського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2/215/235/19 про стягнення аліментів, виданий Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, відмовлено адвокату Севостьяновій І. Г., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що проживання дитини з відповідачем відбувається не на підставі закону чи рішення суду, опіка баби над малолітньою

ОСОБА_4 не встановлювалася. Батько дитини має переважне право перед бабою на проживання дитини з ним, окрім того судом не встановлено, що передача дитини батьку буде загрожувати дитині, її нормальному розвитку та матеріальному забезпеченню.

ОСОБА_1 не позбавлений батьківських прав має постійне місце роботи, належні умови проживання, позитивно характеризується, не має інших утриманців, цікавиться навчанням та життям дочки.

У зв`язку з відібранням дитини та передачею її батькові, підлягає припиненню стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на підставі рішення суду у справі № 215/3183/18.

Суд першої інстанції, відмовляючи представнику ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення по справі, виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, оскільки рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В поданій у квітні 2022 року касаційній скарзі на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, до якої включена скарга на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року щодо відмови ухвалити додаткове рішення та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, якою цю ухвалу залишено без змін, ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд, вирішити питання розподілу судових витрат.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28 квітня 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, до якої включена скарга на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року щодо відмови ухвалити додаткове рішення та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року, якою цю ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року в частині відібрання від ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_4 та передання дитини її батькові ОСОБА_1 .

У липні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, що виявилось у прийнятті рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а також необґрунтованому відхиленні клопотань про забезпечення доказів, про дослідження письмового доказу (пункт 8 частини першої, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що малолітня ОСОБА_4 проживає з матір`ю, яка не позбавлена батьківських прав, опікується дитиною в міру своїх можливостей, займається її вихованням, що підтверджено діагностичним висновком психологічного дослідження від 23 грудня 2019 року.

Вважає, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції мати дитини ОСОБА_3 не була недієздатною в розумінні вимог частини шостої статті 300 ЦПК України, оскільки строк дії рішення у справі № 212/4404/17 про визнання її недієздатною та встановлення над нею опіки скінчився, тому мала бути залучена до участі у справі та відповідно суди помилково задовольнили позов про відібрання дитини без вирішення питання визначення місця проживання дитини між батьками.

Наголошує, що апеляційним судом не розглянуто клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи та необґрунтовано відхилено клопотання про дослідження письмового доказу, листа Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року.

Зазначає, що суди не взяли до уваги, що в судовому засіданні

ОСОБА_1 підтвердив той факт, що дочка з ним не мешкає із

2014 року (тобто з часу коли дитині виповнився 1 рік та 9 місяців), а не з 2018 року, як зазначено у позові. Батько у 2014 році самоусунувся від виховання та догляду за дитиною, в той час коли на психічну хворобу захворіла мати дитини, переклавши обов`язки на ОСОБА_2 , і лише після того, як ОСОБА_2 стягнула з нього аліменти на утримання дитини, звернувся із позовом про відібрання дитини.

Судами не була врахована думка ОСОБА_4 , якій на час надання пояснень було майже 9 років та яка в судовому засіданні висловила бажання проживати разом з мамою та бабою і повідомила, що боїться батька.

Вказує, що у висновку за результатами психологічного дослідження дитини зазначено, що в процесі діагностики у дитини був виявлений страх школи і крику батька, що свідчить про порушення відчуття безпеки у

ОСОБА_4 та є наслідком некоректного спілкування батька, відсутності надійного емоційного зв`язку між батьком і дочкою. Конфліктні дії були спричинені у школі проти дитини та стали для неї психотравматичними.

Вважає, що задовольнивши позов про відібрання дитини, судом порушені найкращі інтереси дитини, розриваються родинні зв`язки із сім`єю, в якій дитина тривалий час почуває себе надійно, стабільно та безпечно.

Наголошує, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду

м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2019 року у справі № 212/4275/19 ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування житлом, яке належить відповідачу, та встановлено, що позивач з цього житла, де залишилась проживати його дочка, вивіз холодильник та піч, тоді як вказана побутова техніка необхідна для забезпечення дитини здоровим та безпечним харчуванням. Станом на 22 листопада 2019 року позивач мав заборгованість зі сплати аліментів.

Дружина позивача ОСОБА_5 не була допитана в суді та не встановлено чи дійсно вона надала згоду на постійне проживання дитини в її помешканні, чи надала згоду опікуватись дитиною, доглядати та виховувати її разом з батьком дитини. Невідомо який психоемоційний стан ОСОБА_5 та її батьківський потенціал відносно дитини.

Суди не взяли до уваги обставини та умови проживання дитини разом з бабою, які на час винесення рішення були змінені та значно покращились, а саме з 01 вересня 2021 року ОСОБА_4 відвідує 3 клас КЗОШ № 61, має особисту кімнату зі спальним місцем та забезпечена усім необхідним.

Після того, як дитина довідалась про її відібрання на підставі рішення суду, стан її здоров`я, в тому числі психоемоційний, значно погіршився.

Оскаржувана ухвала про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу порушує право відповідача в подальшому на розгляд заявленої вимоги в судах вищих інстанцій та право на доступ до правосуддя.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що після ухвалення рішення Жовтневого районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року у справі № 212/4404/17, яким визнано ОСОБА_3 недієздатною, її стан здоров`я не змінився, вона залишається інвалідом у зв`язку із психічним захворюванням і об`єктивно не може опікуватися дитиною.

При цьому ОСОБА_3 своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду не скористалась.

Вважає, що апеляційним судом обґрунтовано не було задоволене клопотання відповідача щодо призначення судово-психологічної експертизи та відмовлено у дослідженні листа Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року, оскільки відповідач не була позбавлена можливості подати вказані докази до суду першої інстанції.

Звертає увагу, що постійно намагався спілкуватися з дочкою, приходив до неї в школу, спілкувався з вчителями, цікавився її навчанням. Натомість відповідач при дитині влаштовує сварки та виставляє його перед дочкою з негативної сторони.

Вказує, що ним була надана відповідь Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 27 лютого 2020 року, з якої вбачається, що з метою проведення психодіагностичного обстеження дитини фахівцями центру був зроблений вихід до сім`ї ОСОБА_2 , але відповідач двері не відчинила, а засобами телефонного зв`язку повідомила, що відмовляється від соціальних та психологічних послуг та дозволу на обстеження житлового приміщення не надає.

ОСОБА_2 позбавила ОСОБА_4 права на освіту, оскільки

із 09 грудня 2019 року до лютого 2020 року дитина жодного разу не відвідала школу без будь-яких поважних причин.

Виконавчим комітетом Тернівської районної у місті ради від 13 вересня 2019 року зазначено, що ОСОБА_4 бажає проживати разом з батьком, а відповідач цього не дозволяє та перешкоджає їх спілкуванню.

З акту обстеження умов проживання його сім`ї вбачається, що ОСОБА_5 не заперечує проти постійного проживання ОСОБА_4 в їх родині.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 лютого

2018 року у справі № 212/4404/17 ОСОБА_3 визнана недієздатною у зв`язку з психічним захворюванням, а її опікуном призначено ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу

від 19 лютого 2019 року у справі № 215/3183/18 з ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь

ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку та видано виконавчий лист.

ОСОБА_2 проживає разом з онукою ОСОБА_4 та її матір`ю ОСОБА_3 , а також членом родини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в двокімнатному житловому будинку по АДРЕСА_1 , де дитина має спальне місце, стіл для навчання та забезпечена всім необхідним.

Згідно із актом з місця проживання, акта обстеження житлово-побутових умов, свідоцтва про реєстрацію шлюбу, батько дитини ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_2 в двокімнатній квартирі з дружиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка як власник житла не заперечує щодо проживання дочки чоловіка - ОСОБА_4

ОСОБА_1 має постійне місце роботи в ТОВ «Метінвест-Промсервіс».

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 19 вересня 2019 року ОСОБА_2 без будь-яких законних підстав утримує малолітню ОСОБА_4 , а дочка має проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального прававиключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі Mamchur v. Ukraine,

№ 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

За змістом частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Главою 13 СК України визначені особисті немайнові обов`язки батьків, серед яких, зокрема закріплені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

За змістом статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

У розглядуваній справі спір виник відповідно до статті 163 СК України між батьком дитини та її бабою, яка заперечувала проти відібрання від неї дитини.

Натомість висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 19 вересня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 без законних підстав утримує малолітню ОСОБА_4 .

Під час підготовки вказаного висновку органом опіки та піклування також взято до уваги, що у присутності спеціалістів служби у справах дітей, соціального педагога КЗШ № 61, психолога заслухано думку дитини щодо її розлучення із батьком та встановлено, що дитина хоче проживати разом з батьком, а ОСОБА_2 не дозволяє і перешкоджає такому спілкуванню.

Суди дали оцінку поясненням дитини в судовому засіданні та не встановили наявність підстав для відхилення висновку органу опіки та піклування згідно частини шостої статті 19 СК України.

При цьому суди встановили, що позивач батьківських прав не позбавлений, має належні для проживання дитини умови, працевлаштований, позитивно характеризується.

Вирішуючи спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , суди правильно виходили із переважного права батька перед бабою дитини на особисте виховання дитини і спільне проживання із нею.

Водночас ОСОБА_2 , як баба дитини,не позбавлена можливості порушувати питання щодо участь у вихованні ОСОБА_4 , у тому числі в порядку передбаченому статтею 257 СК України.

Відібравши дитину від баби, суди правильно припинили стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до частин шостої-сьомої статті 300 ЦПК України строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років.

Клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною має право подати опікун, представник органу опіки та піклування не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою цієї статті.

Після набрання законної сили рішенням Тернівського районного суду

м. Кривого Рогу від 14 лютого 2018 року у справі № 212/4404/17 про визнання ОСОБА_3 недієздатною пройшло понад два роки та відомості про продовження строку дії цього рішення в порядку передбаченому статтею 300 ЦПК України відсутні.

Разом із тим Верховний Суд звертає увагу, що у розглядуваній справі не вирішувався спір між батьком та матір`ю дитини щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_4 .

За наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спору щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може бути вирішений у передбаченому законом порядку органом опіки та піклування або судом (стаття 161 СК України).

Посилання заявника на безпідставне відхилення апеляційним судом клопотання про призначення психологічної експертизи спростовані змістом оскаржуваної постанови, в якій наведені мотиви відхилення цього клопотання, з якими погоджується Верховний Суд.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено апеляційним судом в провадженні суду першої інстанції справа перебувала понад два роки та ОСОБА_2 мала достатньо часу для подання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що відмовивши у стягненні витрат на професійну правничу допомогу суди порушили право відповідача на розгляд в подальшому заявленої вимоги в судах вищих інстанцій та право на доступ до правосуддя, є необґрунтованими.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладаються - на відповідача.

У справі, що переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, а тому відсутні підстави для стягнення із нього витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі

Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо обставин, які мають значення для вирішення спору між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Виконання рішення суду першої інстанції, яке було зупинене до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович