провадження № 22-ц/824/456/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив щодо стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» з ОСОБА_1 заборгованості за договором від 12.06.2008 року в розмірі 50400 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено, що 12.06.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 щодо надання кредитних коштів було укладено додаткову угоду №ВL5433/к-1 до договору від 12.06.2008 року, зобов`язання за якими Банк виконав повністю - надав відповідачу кредит на суму 70 000 доларів США, за умови його повернення щомісячними платежами та сплати обумовлених сторонами річних відсотків (згідно з умовами, затвердженими сторонами в угоді). Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала належним чином - станом на 08.07.2016 року не сплатила на користь позивача заборгованість, яка відповідно до умов вказаного кредитного договору становить суму 90022,34 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості за тілом кредиту - 65479,15 доларів США (з яких 6910,44 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту); заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 23163,24 доларів США.; заборгованості по підвищеним відсоткам - 1379,95 доларів США.

В подальшому, уточнивши позовні вимоги та зменшивши їх розмір, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з розмірі 50 400 дол. США (а.с.112-116 т.1)

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 рокупозов Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» задоволено. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» з ОСОБА_1 заборгованість за договором від 12.06.2008 року в розмірі 50 400 доларів США та судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 18 737,66 грн..

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у перегляді заочного рішення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що строк позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення всієї заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL5433 від 12 червня 2008 року сплив 01 червня 2012 року. Натомість позивач звернувся до суду 01 серпня 2016 року, тобто більш ніж через три роки після спливу позовної давності. Наголошує, що нею було своєчасно подано до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. Окрім того, апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, що є порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивач не надав до суду такі документи: Додаток №2 до позовної заяви - Кредитний договір № ВL5433/K-1 від 12 червня 2008 року; Додаток № 5 до позовної заяви - Вимогу до Позичальника; належним чином оформлений документ, що підтверджує повноваження представника Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (Чимича Віктора Павловича), який підписував та подавав позовну заяву до суду.

Враховуючи вказане, апелянт наполягала на необхідності вважати позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» неподаною та повернути позивачеві без розгляду. На думку апелянта, звернення позивача до суду з вимогою про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральним договором є безпідставним та не підтвердженим належними, достовірними та достатніми доказами. Апелянт наголошує на тому, що позивачем надано до суду докази, які підлягають визнанню неналежними. Зокрема, апелянт вважає, що виписка по рахунку (а.с. 15-43) складена з порушенням п. 4.4 розділу 4, п. 5.27 розділу 5 Національного стандарту України, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55. Окрім того, на думку апелянта, зразок заяви на видачу траншу (а.с. 11), меморіальний ордер №055В07 від 12 червня 2008р., меморіальний ордер №055В16 від 12 червня 2008р. меморіальний ордер №2457 від 12 червня 2008 р. суперечить вимогам Національного стандарту України, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, п.п.1.10. 4.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, що затверджене Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003р. №254.

Також зазначає, що в Меморіальних ордерах міститься підпис невідомої особи, який скріплено відтиском печатки Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк». Зазначає, що станом на 12 червня 2008 р. (день складання Меморіальних ордерів, які знаходяться на а.с. 147-148), юридичної особи, що має назву Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», ще не існувало, оскільки Банк мав назву - Відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк». Окрім того, апелянт вважає, що Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» не надано до суду жодного первинного документа, який би підтверджував факт здійснення бухгалтерської операції щодо видачі Банком та отримання апелянтом кредиту, а також не приєднано до позовної заяви вимоги до апелянта та доказів її вручення. Зазначає, що позивачем не надано виписки по позичковому рахунку, на якому відповідно до умов Генерального договору та Додаткової угоди, ведеться облік заборгованості, заяви на видачу траншу, кредитного договору, на підставі якого позивач просить суд стягнути з заборгованість.

Окрім того, до апеляційної скарги додано заяву про застосування строків позовної давності, заяву про скасування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року та залишення позову без розгляду, клопотання щодо дослідження та оцінки доказів, наданих позивачем.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив Акціонерного товариства «Універсал Банк», в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суд м. Києва від 22 жовтня 2018 року - без змін. При цьому позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що строк виконання зобов`язання зазначений саме в пункті 1.2.1 Генерального договору - 31 травня 2028 року. Також вказує на те, що несвоєчасне отримання чи неотримання судових повісток та документів по цивільній справі відповідачем є недбалістю з її боку, а не порушенням норм цивільного процесуального законодавства судом. Вважає, що під час відкриття провадження у справі судом першої інстанції було оцінено виконання позивачем всіх вимог статті 175 ЦПК України (в редакції, що діяла на дату постановлення ухвали про відкриття провадження) до форми та змісту позовної заяви. Наголошує, що надані банком первинні документи (меморіальний ордер та виписка) є належними доказами. Обґрунтовує це тим, що, зокрема, в наданій з позовною заявою виписці по особовому рахунку Позичальника міститься відбиток печатки та підпис посадової особи, а меморіальний ордер є розрахунковим документом в електронному вигляді, а тому під час його роздрукування в ньому зазначається назва юридичної особи, яка є чинною саме на дату роздрукування такого розрахункового документа. Окрім того, зазначає, що позичальником здійснювалося погашення по тілу кредиту та нарахованих відсотків до серпня 2014 року включно без переплат та недоплат, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи. А тому, посилання апелянта на те, що Генеральний договір та додаткова угода не містять графіку платежів, у зв`язку з чим неможливо встановити, які суми та в які строки позичальник повинна вносити платежі по кредиту є необґрунтованими.

У судовому засіданні апелянт просила апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2008 року між позивачем (далі - Банк) та відповідачем ОСОБА_1 щодо надання кредитних коштів було укладено додаткову угоду №ВL5433/к-1 до договору від 12.06.2008 року, зобов`язання за якими Банк виконав повністю - надав відповідачу кредит на суму 70 000 доларів США, за умови його повернення щомісячними платежами та сплати обумовлених сторонами річних відсотків (згідно з умовами, затвердженими сторонами в угоді). Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала належним чином - станом на 08.07.2016 року не сплатила на користь позивача заборгованість, яка відповідно до уточненої позовної заяви та умов кредитного договору становить суму 50 400 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк.

Колегія суддів, оцінюючи висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, виходить з такого.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк» в особі Ліжевського Андрія Леонідовича та ОСОБА_1 12 червня 2008 року уклали Генеральний договір (далі - Договір) про надання кредитних послуг № BL5433. За умовами п.1.1 Розділу 1 вказаного Договору Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договору, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 117 000,000 (сто сімнадцять тисяч) доларів США у порядку і на умовах, зазначених в цьому Договорі. Згідно п.1.2.1. Розділу 1 зазначеного Договору позичальник повинен виконати свої зобов`язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 31 травня 2028 року. Відповідно до п.7.7. Розділу 7 Договору сторони домовилися про те, що текст договору строк дії Договору встановлюється з дня укладення цього Договору (підписання обома Сторонами) до повного погашення грошових зобов`язань за цим договором та окремими Індивідуальними угодами (т. 1, а.с.5-10).

Окрім того, в матеріалах справи міститься Додаткова угода № BL5433/K-1 від 12 червня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5433 від 12 червня 2008 року (далі - Додаткова угода). З даної Додаткової угоди вбачається, що Відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк» в особі Ліжевського Андрія Леонідовича та ОСОБА_1 , підтверджуючи свої зобов`язання за діючим між Сторонами Генеральним Договором про надання кредитних послуг № BL5433 від 12 червня 2008 року, уклали цю Індивідуальну угоду, яка являється невід`ємною частиною Генерального Договору. Також з п. 1 Додаткової угоди Банк зобов`язується встановити ліміт Позичальнику за Кредитною Лінією в сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) доларів США, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за користування Кредитною Лінією в порядку та на умовах, зазначених у даній Індивідуальній угоді. Сторони домовилися, що Банк надає кредит у формі Кредитної Лінії, ліміт якої встановлюється у розмірі суми кредиту, зазначеному в цьому пункті Індивідуальної угоди, а позичальник має поновлюване право на отримання кредитних коштів (траншів), в межах вищевказаного ліміту та протягом строку, визначених цією Індивідуальною угодою.

Відповідно до пункту 2.2 Додаткової угоди Банк встановлює ліміт кредитної лінії на строк 12 місяців, починаючи з місяця встановлення такого ліміту, при цьому Позичальник повинен повернути всю суму кредиту, наданого в межах такого ліміту кредитної лінії не пізніше 31 травня 2009 року.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 08.07.2016 року заборгованість за Кредитним договором становить 90 022,34 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості за тілом кредиту - 65479,15 доларів США (з яких 6910,44 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту); заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 23163,24 доларів США.; заборгованості по підвищеним відсоткам - 1379,95 доларів США (а.с.44-49). При цьому, зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що банк зменшив розмір заборгованості, який бажає стягнути з відповідача, визначивши її у розмірі 50 400 дол. США.

Отже, враховуючи встановлення наявності між сторонами реальних кредитних правовідносин, простроченням відповідачем зобов`язання з повернення кредиту, а також не спростуванням ним жодними доказами існування заборгованості у визначеному банком розмірі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог є цілком доведеними та обгрунтованими.

Разом з тим, ОСОБА_1 неодноразово зверталася увага суду першої інстанції на необхідність застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності сплив 01 червня 2012 року.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює вказані посилання ОСОБА_1 , зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAONeftyanayaKompaniyaYukosv. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthersv. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, як вже встановлено судом, п. 1.2.1 Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL5433 від 12.06.2008 року Позичальник повинен виконати свої зобов`язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 31 травня 2028 року, і виконати всі зобов`язання, передбачені Індивідуальними угодами в терміни, встановлені Індивідуальними угодами, але в будь-якому випадку терміни виконання зобов`язань Позичальника за Індивідуальними угодами не повинні перевищувати термін, передбачений цим пунктом договору, якщо тільки не застосовується інший коротший термін виконання зобов`язань, встановлений цим Договором та/або згідно умов відповідної угоди Сторін (т.1, а.с.6).

Крім того, апеляційний суд погоджується з посиланнями позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачем невірно розтлумачено п.2.3 Додаткової угоди №ВL5433/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL5433 від 12.06.2008 року, оскільки згідно даної Додаткової угоди не пізніше 31 травня 2009 року Позичальник зобов`язується погасити всю суму кредиту, наданого в межах вищевказаного ліміту кредитної лінії, згідно умов Генерального договору та цієї Індивідуальної угоди. Згідно ж умов Індивідуальної угоди Позичальнику було встановлено ліміт за Кредитною лінією в сумі 70 000,00 доларів США.

А відтак, саме щодо цієї суми - 70 000, 00 доларів США - визначено строк повернення кредитного ліміту в п. 2.3 Додаткової угоди, який не може бути визначений як кінцевий строк виконання зобов`язання в повному обсязі.

Тому, строк позовної давності слід рахувати з урахуванням умов Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL5433 від 12.06.2008 року.

Крім того, матеріали справи містять вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу від 23.12.2014 року, якою банк фактично змінив кінцевий термін повернення кредитних коштів, визначивши його, як 31 день з моменту отримання цієї вимоги. Однак, враховуючи дату звернення до суду з даним позовом 01.08.2016 року, підстав для застосування строку позовної давності, навіть за умови зміни кінцевого строку повернення кредитних коштів не має, оскільки позивач пред`явив позов до боржника в межах трьох років, як визначено ст. 257 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності в даній справі.

Окрім того, в доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивач не наддав до суду належним чином оформлений документ, який підтверджує повноваження представника Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», який підписував та подавав позовну заяву до суду.

Утім, суд апеляційної інстанції з вказаним погодитися не може, зважаючи на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2016 року Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» було подано до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1, а.с.1-54). Дану позовну заяву було підписано представником позивача - Чимич Віктором Павловичем.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року вказану позовну заяву було залишено без руху з підстави, зокрема, ненадання документу на підтвердження повноважень представника позивача, який передбачений ст.42 ЦПК України (т.1, а.с. 60).

Відповідно до статті 42 ЦПК України (в редакції станом на дату подання позову) документами, що посвідчують повноваження представників є

1. Повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: 1) довіреністю фізичної особи; 2) довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; 3) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

2. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Довіреність фізичної особи, яка є суб`єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

3. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи (за наявності).

4. Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов`язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

5. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи.

При цьому, позивачем 26 жовтня 2017 року було усунуто недоліки позовної заяви та надано до суду першої інстанції уточнену позовну заяву. Як вбачається зі змісту вказаної заяви, вона підписана вже іншим представником банку - Куришко Катериною Володимирівною, яка діяла на підставі належного документу на підтвердження повноважень представника позивача (т. 1, а.с. 117-118).

А відтак, колегія суддів не бере до уваги вказаний довід апелянта, як такий, що спростовується матеріалами справи.

Окрім того, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, апелянт посилалася на не надання позивачем доказів, зокрема первинних документів, які б підтверджували ґрунтовність вимог позивача про стягнення заборгованості.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими доводами апелянта та вважає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги надані позивачем первинні документи, зважаючи на таке.

Зокрема, щодо посилань апелянта на неналежність поданої позивачем виписки по поточному рахунку № НОМЕР_1 (т.1, а.с.15-43) колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1 Додатку №1 до Додаткової угоди № BL5433/K-1 від 12 червня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № 5433 від 12 червня 2008 року, банк з метою обліку грошових зобов`язань позичальника за вищевказаним Генеральним договором про надання кредитних послуг відкриває наступні рахунки: позичковий рахунок № НОМЕР_2 - для обліку заборгованості позичальника за наданим кредитом, за нарахованими процентами за користування таким кредитом і винагород Банку та сплати Позичальником кредиту, нарахованих процентів і винагород Банку на цей рахунок.

Разом з тим, згідно п. 2 вказаного Додатку банк надає позичальнику кредит шляхом списання коштів із вищевказаного позичкового рахунку та перерахування їх на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

А відтак, як вбачається з виписки, вона надана банком саме по рахунку № НОМЕР_1 , який було відкритого на ім`я позичальника - ОСОБА_1 згідно Додатку №1 до Додаткової угоди № BL5433/K-1 від 12 червня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № 5433 від 12 червня 2008 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з запереченнями позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, згідно яких виписка по особовому рахунку Позичальника № НОМЕР_1 , що долучена до матеріалів справи надавалася банком до суду саме на підтвердження отримання позичальником кредитних коштів шляхом їх банківського переказу на відкритий з цією метою поточних рахунок.

Тому, суд критично оцінює посилання апелянта та вважає вказану виписку по рахунку належним та допустимим доказом.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неналежності, як доказів, заяви про видачу траншу та меморіальних ордерів, то вони також колегією суддів розцінюються критично, виходячи з наступного.

Щодо меморіальних ордерів, Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц та від 16 грудня 2020 року у справі № 910/9619/19 було зроблено висновок про те, що меморіальний ордер відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є розрахунковим документом, який складається для оформлення операцій щодо списання з рахунку коштів платника і внутрішньобанківських операцій, і не є документом, що підтверджує фактичну передачу грошових коштів боржнику. Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 910/9619/19, який судами не був урахований при вирішенні спору.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Викладені правові висновки відображені в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року по справі № 522/4104/16-ц (провадження № 61-4123св21).

Разом з тим, відповідно до положень частини 2 статті 9 вказаного Закону неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Верховний Суд неодноразово, зокрема в постанові від 06 липня 2022 року по справі № 128/2269/20 (провадження № 61-1119св2) наголошував на тому, що, надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Згідно висновку Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц за відсутності первинних бухгалтерських документів (банківських виписок, заяви про видачі готівки) договір позики не можна вважати укладеним, однак, враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи і підтверджують виконання кредитного договору, обґрунтованим є висновок суду, що реальне виконання боржником кредитного договору свідчить про наявність правовідносин між сторонами.

Отже, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що позичальником наявність кредитних правовідносин між сторонами не заперечується, відповідно до розрахунку заборгованості частково здійснювалося погашення по тілу кредиту та нарахованих відсотках до серпня 2014 року включно, що свідчить про факт видачі кредиту позичальнику та про користування нею вказаними кредитними коштами. Встановлені обставини не заперечувалися відповідачем.

Окрім вищевикладеного, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач не надала до суду доказів про непідписання нею вказаної заяви на видачу траншу, не заявила вимоги про проведення експертизи для встановлення факту не підписання нею такої заяви, а отже, не спростувала її правомірність.

Таким чином, надана банком виписка по поточному рахунку позичальника, якій суд дав оцінку в сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Отже, відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим довід апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення суду.

Апелянт зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, за результатами якого було ухвалено оскаржуване рішення суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2022 року по справі № 522/18010/18 провадження № 61-13667сво21 нагадує, що питання повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), скасовувати рішення суду першої інстанції внаслідок неповідомлення про розгляд справи судом першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу, вже було предметом розгляду.

Зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18) вказано, що у ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є одинаковим, передбачуваним та послідовним.

Про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (Постанови Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 370/1226/15-ц (провадження № 61-6936св21), від 19 січня 2022 року у справі № 325/2132/19 (провадження № 61-6502св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21) та ін.).

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3) частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України).

Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Апеляційним судом встановлено, що у справі, що переглядається ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання по справі на 25 травня 2018 року на 14 годину 15 хвилин (т.1, а.с.134-135).

Водночас докази отримання відповідачем вказаної копії ухвали суду та копії позовної заяви з додатками в матеріалах справи відсутні.

Згідно довідки Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року дану справу було знято з розгляду (т.1, а.с. 140).

Згідно судової повістки, датованої 25 травня 2018 року, Дарницький районний суд викликав учасників справи, що переглядається, в підготовче судове засідання для розгляду цивільної справи № 753/14399/16 на 25 червня 2018 року о 14 год 15 хв (т.1, а.с.141).

Докази отримання відповідачем вказаної судової повістки в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 25 червня 2018 року суд першої інстанції провів підготовче судове засідання за відсутності сторін та ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду по суті, який призначити на 23 серпня 2018 року о 14 год. 15 хв. (т. 1, а.с. 149).

Згідно змісту судової повістки, датованої 25 червня 2018 року, Дарницький районний суд викликав учасників справи, що переглядається, в судове засідання для розгляду цивільної справи № 753/14399/16 на 23 серпня 2018 року о 14 год. 15 хв. (т.1, а.с.150).

Разом з тим, апеляційний судом встановлено, що в матеріалах справи міститься конверт, направлений на поштову адресу ОСОБА_1 , який повернувся на адресу суду без вручення з зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 155).

Згідно довідки Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року дану справу було знято з розгляду (т.1, а.с. 156).

Згідно судової повістки, датованої 27 серпня 2018 року, Дарницький районний суд викликав учасників справи, що переглядається, в судове засідання для розгляду цивільної справи № 753/14399/16 на 22 жовтня 2018 року о 14 год 20 хв (т.1, а.с.157).

Утім, як вбачається з матеріалів справи, конверт з даною судовою повісткою, направлений на поштову адресу відповідача, повернувся на адресу суду без вручення з зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (т.1, а.с.161-а).

У судовому засіданні, призначеному на 22 жовтня 2018 року, ухвалено заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва. При цьому, в рішенні суду зазначено, що «належним чином повідомлена відповідачка до суду не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила» (т. 1, а.с.165-166).

При цьому, в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року про відмову у перегляді заочного рішення встановлено про те, що відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи, а, отже, причини її неявки в судове засідання та неподання відзиву є поважними (т. 2, а.с.4-5).

Отже, аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про належне повідомлення апелянти про розгляд справи в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу в судовому засіданні, призначеному на 22 жовтня 2018 року, за відсутності учасника справи - відповідача ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про місце, дату та час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для обов`язкового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повністю ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 рокускасувати.

При цьому на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, апеляційний суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою по поточному рахунку відповідача у сукупності з іншими доказами та встановленими обставинами справи, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду, за наявності обов`язкових підстав необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 18 737, 66 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором від 12 червня 2008 року в розмірі 50400 доларів США.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 18 737, 66 грн. стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова