Провадження № 2-733/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Денисенко Ю.С.,

за участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ у справах дітей Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд надати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до: Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки, Італійської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанія, Австрії малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на період з дня набрання рішенням законної сили і до 31 серпня 2023 року, включно, у супроводі ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що дочка проживає разом з ним в м. Одеса, він матеріально утримує доньку, належним чином піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, відповідачка в свою чергу після розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання та розвиток не надає. Оскільки донька часто хворіє застудними захворюваннями для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів їй необхідне періодичне перебування на морі, він неодноразово повідомляв відповідачці в усній та письмовій формі про свій намір виїхати спільно з дитиною в супроводі бабусі та дідуся для відпочинку та оздоровлення за кордон, проте відповідачка відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої доньки за кордон, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Також просить стягнути з відповідачки понесені судові втирати.

20.01.2022 року на адресу Обухівського районного суду Київської області надійшла вказана цивільна справа на підставі ухвали судді Печерського районного суду міста Києва про передачу цивільної справи № 757/66053/2-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві Державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері.

21.01.2022 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкритому провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

01.06.2022 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позову без розгляду.

01.06.2022 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Представниця позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, пояснила, що донька сторін ОСОБА_5 проживає з позивачем, та повністю перебуває на його утриманні. Позивач має намір виїхати з малолітньою донькою за кордон для профілактики, а можливо і для лікування донька, для проведення спільно відпустки в супроводі бабусі та дідуся, однак відповідачка ОСОБА_4 заперечую та не надає в добровільному порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. На даний час кримінальне провадження, яке було порушено відносно позивача ОСОБА_3 за заявою відповідачки, по факту викрадення дитини закрито.

Представник відповідачки в судовому засідання проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснив, що позивач ОСОБА_3 намагався вивезти малолітню донько сторін за кордон без згоди не це матері, при цьому використовуючи підроблену довіреність, за фактом таких дій за заявою відповідачки було порошно кримінальне провадження, яке на даний час тримає. При цьому під час проведення обшуку у позивача внаслідок розслідування кримінального провадження було знайдено набої. Позивач викрав дитину коли їй було 2 роки, та перешкоджає відповідачці спілкуватись з донькою, відповідачці не відоме місце проживання дитини та стан дитини. Позивач в уточненій позовній заяві просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди матері в супроводі бабусі та дідуся малолітньої доньки, тобто в супроводі батьків позивача, при цьому в позовній заяві не доведено належними і допустимим доказами, які саме права позивача порушено, зазначеними в позові діями відповідачки.

Представники третіх осіб служби у справах дітей Обухівської міської ради та служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві Державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подали.

Суд, вислухавши представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.04.2015 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2015 року, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Одеси від 01.11.2018 року, що підтверджується копією рішення та копію постанови, а також визнається сторонами.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до частини першої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Частина шоста статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 25 ЦК України встановлено, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею155 CK України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Позивач в позовній заяві зазначає, що в даний час дитина проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Він матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідачка участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. На його думку, відповідачка безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_5 за кордон з бабусею та дідусем для відпочинку та оздоровлення. Позивач на підставі нотаріальної заяви звернувся до відповідачки з повідомленням про те, що має намір виїхати за кордон з метою відпочинку до Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки у період з 1.11.2021 до 31.01.2022 року у супроводі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та/або ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та просив відповідачку звернутись до нотаріуса у строк до 18 жовтня 2021 та надати згоду на тимчасовий виїзд за кордон спільної малолітньої дитини сторін - дочки ОСОБА_5 .

Нотаріальна заява позивача була отримана відповідачкою особисто 19.10.2021 згідно інформації Укрпошти відправлення за трек-номером 752, однак не отримавши нотаріальної згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Однак під час судового розгляду позивачем не було доведено обставин, які б свідчили про ухилення відповідачки від участі у вихованні та оздоровленні дитини, відмову у вирішенні питань щодо організації виїзду дитини за кордон на оздоровлення із батьком або вчинення відповідачкою інших дій чи бездіяльності, які б призвели до порушення прав чи законних інтересів позивача як батька їх спільної дитини. На противагу цьому представлені суду докази свідчать про існування тривалих судових спорів між сторонами, неодноразові звернення відповідачки до різних правоохоронних та державних органів з приводу самовільної зміни місця проживання дитини та чинення їй позивачем перешкод у спілкуванні із дитиною. Достатніх підстав для обмеження прав відповідачки як матері дитини у передбачений позовом спосіб суд не вбачає.

Порушень прав та законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту з обставин цього спору не вбачається.

За таких обставин, поданий суду позов слід оцінити як надуманий і безпідставний.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене суд вважає звернення позивача неправомірним.

Таким чином, під час судового розгляду не встановлено порушення прав та законних інтересів саме позивача як батька малолітньої дитини доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , позивач в своїй позовній заяві просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері в супроводі його батьків, тобто позов фактично спрямований на захист інтересів не тільки позивача, а й інших осіб, які не є учасниками цього судового провадження - бабусі та дідуся дитини, які в межах цієї цивільної справи не підлягають судовому захисту. В цій частині позовні вимоги залишились неконкретизованими і жодним чином необґрунтованими.

Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довів позовні вимоги належними і допустимими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, а відтак позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності, оскільки з позову не вбачається порушення прав саме позивача, як батька дитини.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 7, 14, 19, 141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ у справах дітей Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко