ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/10789/20

провадження № 22-ц/818/1696/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про компенсацію моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року по справі № 638/10789/20, постановлене у складі судді Семіряд І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 19.07.2018 року він звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим прокуратури Полтавської області Сорокою М.К., але у порушення вимог 214 КПК України відомості до ЄРДР не були внесені. 16.08.2018 року слідчим суддею прийнято ухвалу, якою зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 09.07.2018 року. 31.08.2018 року посадова особа внесла відомості до ЄРДР. 23.12.2019 року матеріали кримінального провадження № 0001010 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування. 03.01.2020 року він звернувся з клопотанням до слідчого Алехіної К.О. про визнання його потерпілим, але слідчий винесла постанову від 14.01.2020 року про відмову у задоволені клопотання. 19.02.2020 року Октябрьский районний суд м. Полтави скасував постанову від 14.01.2020 року. 10.03.2020 року позивач направив на адресу слідчого повторне клопотання про визнання його потерпілим. 23.03.2020 року слідчим повторно прийнято постанову про відмову у задоволені клопотання про визнання ОСОБА_1 потерпілим. 13.04.2020 року суддею Октярьского районного суду м. Полтави скасовано постанову від 23.03.2020 року. 12.05.2020 року ОСОБА_1 подано клопотання про проведення судово - психологічної експертизи, з метою встановлення моральної шкоди та грошової компенсації. 18.05.2020 року слідчим відмовлено у задоволені клопотання. На думку позивача своїми тривалими неправомірними діями і бездіяльністю, надмірною тривалістю розслідування, слідчий заподіяв моральну шкоду. У зв`язку з чим позивач просить захистити його конституційне право та компенсувати моральну шкоду, заподіяну неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого Алехіної К.О. Стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 1 133 520 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що кримінальне провадження за заявою позивача відкрито 31.08.2018 року і досі триває, та станом на час постановлення рішення суду першої інстанції тривало понад 38 місяців. Вказує, що зазначений строк не можна вважати розумним строком у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоб право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним. Зазначає, що у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження позивач вимушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань.

Представник ТУ ДБР надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що позивач в позовній заяві, в обґрунтування бездіяльності слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві, посилається виключно на ухвали слідчих суддів, якими як на його думку, встановлена протиправна бездіяльність слідчого в частині невиконання службових обов`язків. Між тим, зазначеними ОСОБА_1 ухвалами слідчих суддів не встановлено саме протиправну бездіяльність слідчих, в частині невиконання службових обов`язків. Крім того, слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження здійснюється лише оцінка прийнятих процесуальних рішень та в межах КПК України, тобто така оцінка перебуває в площині кримінального процесуального законодавства. Зазначає, що питання правомірності дій слідчих, зокрема, ТУ ДБР у м. Полтаві взагалі судом не розглядалося та не може розглядатися, оскільки ч. 2 ст. 307 КПК України, це не входить до повноважень слідчого судді. Наголошує, що матеріали справи не містять будь-яких висновків незалежних психологів-спеціалістів щодо того, що позивач відчував сором, приниження, страх, відсутні і документи щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань, які нібито відчував позивач.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 09.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 .

Через невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до слідчого судді та 16.08.2018 року слідчим суддею зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 09.07.2018 року.

31.08.2018 року посадовою особою прокуратури внесено відомості до ЄРДР за №0001010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

23.12.2019 року матеріали кримінального провадження направлені до СУ ТУ ДБР м. Полтави для проведення досудового розслідування.

03.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого з клопотанням про визнання його потерпілим.

14.01.2020 року слідчим прийнято постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його потерпілим.

19.02.2020 року слідчий суддя Октябрського райсуду м. Полтави скасував постанову про відмову у визнані ОСОБА_1 потерпілим та зобов`язав слідчого розглянути заяву з дотриманням вимог ст. 55 КПК України.

10.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого з заявою про визнання його потерпілим.

23.03.2020 року слідчим повторно відмовлено у визнані ОСОБА_1 потерпілим.

Слідчим суддею Октябрського райсуду м. Полтави 13.04.2020 року скасовано постанову слідчого від 23.03.2020 року.

12.05.2020 року ОСОБА_1 подано клопотання про проведення судово -психологічної експертизи, з метою встановлення моральної шкоди та грошової компенсації.

18.05.2020 року слідчим відмовлено у задоволені клопотання.

Станом на день звернення ОСОБА_1 з зазначеним позовом до суду першої інстанції

кримінальне провадження триває.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166,1167,1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність хоча б однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Позивач вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував незаконними процесуальними рішеннями слідчого СУ ТУ ДБР в м. Полтава з огляду на їх скасування слідчими суддями.

При цьому доводи позивача зводяться лише до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчим у кримінальному провадженні. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Належних і допустимих доказів спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності службових осіб СУ ТУ ДБР в м. Полтава та розміру такої шкоди матеріали справи не містять.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовує, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст.367,368,374,376,381,382,383,384,390,391 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова