провадження № 22-ц/824/493/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року та апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, треті особи: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та незаконними, визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 , в якому просила:

- визнати дії Фонду соціального страхування України щодо її звільнення з займаної посади виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України протиправними і незаконними;

- визнати незаконним та скасувати пункт 6 Постанови правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України»;

- визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № 3к;

- поновити її на посаді (роботі) виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з моменту незаконного звільнення;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня подання позову 22 травня 2020 року, що становить 44 362,42 грн.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 02 березня 2020 року № 24-к її тимчасово було призначено на посаду виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до призначення її на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у порядку, передбаченому законодавством.

Підставами для даного наказу зазначено її особисту заяву від 02 березня 2020 року та лист Голови правління відповідача Коваля О. П. від 02 березня 2020 року. Трудовий договір (контракт) між нею та відповідачем або третіми особами у письмовій формі не укладався та не узгоджувався строк трудового договору. Її призначенню передувала процедура попереднього узгодження відповідної кандидатури шляхом обміну листами між директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4. та Головою правління Фонду соціального страхування України Ковалем О. П.

22 квітня 2020 року відбулося позачергове засідання правління Фонду, де, всупереч поданню про призначення її на посаду прийнято постанову № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України», пунктом 6 якої надана вказівка виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_2. про звільнення у термін до 24 квітня 2020 року, в тому числі виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду, тобто її, відповідно до законодавства України про працю (підпункт 6.3 постанови).

24 квітня 2020 року вона була ознайомлена зі змістом наказу про звільнення, отримала копію даного наказу та трудову книжку.

Вважає, що відповідні розпорядчі документи індивідуальної дії - постанова (в частині) та наказ про звільнення є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідач завідомо протиправно вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки правління Фонду визначає кількість та призначає і звільняє заступників директора виконавчої дирекції Фонду лише за поданням директора виконавчої дирекції Фонду. При цьому, на момент проведення позачергового засідання правління Фонду соціального страхування України 22 квітня 2020 року в розпорядженні правління Фонду був належно оформлений письмовий документ (подання) директора виконавчої дирекції відповідача про призначення її на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду, що за своїм змістом є прямо протилежним до прийнятого незаконного рішення, без обов`язкового розгляду якого і його відхилення взагалі не можливо було прийняти розпорядчий документ про звільнення, так як письмове подання від 03 березня 2020 року № 776-09-1 передувало проведенню самого засідання та іншого, протилежного за змістом, подання не було.

Також не було в розпорядженні й іншого письмового подання щодо призначення на відповідну посаду іншої особи, яке б завершилось прийняттям законного рішення.

Крім того, до виключних повноважень директора виконавчої дирекції щодо звільнення заступників директора є лише звільнення за власним бажанням (у разі коли проміжок часу до наступного засідання правління перевищує строк попередження про звільнення за власним бажанням), угодою сторін, переведенням, з подальшим інформуванням правління Фонду.

Також зазначала, що наказом про призначення її на посаду від 02 березня 2020 року № 24-к була визначена відкладальна обставина для її тимчасових відносин з Фондом, а саме: до призначення на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у порядку, передбаченому законодавством, тому строком припинення тимчасовості перебування на посаді може бути виключно подія (дата) призначення на постійній основі на посаду визначеним порядком або її, або іншу особу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 6.3 частини 6 постанови Правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 в частині звільнення ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № 3к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 24 квітня 2020 року. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 584 551,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (за вирахуванням визначених законом податків та зборів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Фонд соціального страхування України в особі директора виконавчої дирекції ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що колишньою директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4 позивачку було призначено виконуючим обов`язки заступника директора в незаконний спосіб не уповноваженою на це особою, з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У зв`язку із цим, постановою правління Фонду від 22.04.2020 року №5 виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду було доручено звільнити незаконно призначених виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду, в тому числі і позивачку. Таким чином, постанова правління Фонду № 5 від 22.04.2020 року прийнята при здійсненні управлінських функцій та в межах повноважень, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України суперечить вимогам закону з огляду на те, що на момент звільнення позивачки мета її призначення виконуючою обов`язки заступника директора досягнута не була - заступник директора не був призначений в порядку, визначеному Статутом Фонду.

На думку відповідача, позивачка, згідно наказу від 02.03.2020 року №24-к виконувала обов`язки заступника директора тимчасово, без працевлаштування у виконавчій дирекції Фонду за безстроковим трудовим договором, тому і була звільнена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідач вважає, що укладений позивачкою з колишнім директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4 у незаконний спосіб строковий трудовий договір шляхом видання наказу від 02.03.2020 року № 24-к, в силу положень ст. 215 ЦК України є нікчемним правочином, який не створив юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не обіймала будь-яких посад у виконавчій дирекції Фонду, в тому числі призначення на які та звільнення з яких здійснюється виключно правлінням Фонду, то в межах управлінських рішень по контролю за діяльністю виконавчої дирекції Фонду (п. 2 ст. 7 Закону №1105), постановою правління Фонду від 22.04.2020 № 5 виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду було доручено звільнити незаконно призначених виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду, в тому числі Позивачку, при цьому жодного подання директора на звільнення ОСОБА_1 у встановленому Законом № 1105 спосіб, чим хибно обґрунтоване оскаржуване рішення, законодавство не вимагає.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що посада виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду у штатному розписі виконавчої дирекції Фонду не передбачена, а тому поновлення позивачки на неіснуючій посаді є неможливим.

Крім того, на переконання Фонду позовна вимога про визнання незаконним та скасування п. 6.3 ч. 6 постанови правління Фонду від 22.04.2020 № 5 в частині звільнення позивачки не належить до цивільного судочинства, а подібні позови повинні розглядатись за правилами господарського судочинства. Так, постанова правління Фонду від 22.04.2020 № 5 не є такою, що регулює трудові правовідносини, ця постанова не носить індивідуальної дії щодо Позивачки, стосується визначених нею необхідних управлінських рішень та кількості осіб, яким доручено здійснення визначених заходів, а тому позовна вимога про скасування п. 6.3 ч. 6 цієї постанови правління Фонду не може бути розглянута як індивідуальний трудовий спір за правилами цивільного судочинства. За своїм організаційно-правовим статусом Фонд є установою, з правовим статусом, визначеним Законом № 1105. Правління та виконавча дирекція Фонду здійснюють безпосереднє управління Фондом на підставі ч. 2 ст. 5 Закону № 1105. Таким чином, рішення уповноваженого органу, яким реалізовано право учасників товариства на участь в його управлінні, стосується корпоративних правовідносин та має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Вказує, що ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, не з`ясував питання щодо розміру середньоденної заробітної плати позивачки, прийнявши в якості належного доказу розрахунок середнього заробітку, зроблений позивачем, який не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловлює свою незгоду із доводами скарги, посилається на їх необґрунтованість, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 червня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу Фонду соціального страхування України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Окрім того, 15 грудня 2021 року та 14 січня 2021 року позивачем до суду першої інстанції подано заяви про ухвалення додаткового рішення щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Вказані заяви обґрунтовані тим, що при ухваленні рішення судом не було допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу. З огляду на це, просить задовольнити заяви.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в.о. заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 24 квітня 2020 року піддано негайному виконанню. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу в розмірі 72 094, 71 гр. / за вирахуванням визначених законом податків та зборів / піддано негайному виконанню.

Не погодившись із вказаним додатковим рішенням суду, Фонд соціального страхування України в особі директора виконавчої дирекції ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати, у задоволенні заяв ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду відмовити.

При цьому вказує про те, що оскільки постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року не набрало законної сили, вимоги позивача про ухвалення додаткового рішення по допуск до негайного виконання є необґрунтованим. Окрім того, наголошує, що станом на момент ухвалення додаткового рішення Фондом фактично добровільно виплачено позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 33 957,75 грн., розрахований у відповідності до норм постанови КМУ № 100, на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі 3 760/11609/20 та ухвали Верховного Суду від 07 липня 2021 року, про що письмово повідомлено позивача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2022 року справу за апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року та апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, треті особи: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та незаконними, визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції на 01 серпня 2022 року о 12 год. 20 хв. з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представники апелянта просили апеляційні скарги задовольнити.

Представник позивача просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги Фонду соціального страхування України задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 02 березня 2020 року №24-к ОСОБА_1 призначена виконуючим обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України тимчасово, до призначення на посаду заступника директора у порядку, передбаченому законодавством, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису 26 500,00 грн.

Підставою для укладення трудового договору окрім заяви самої позивачки був лист Голови правління Фонду соціального страхування України Коваля О. П. від 02 березня 2020 року № 13 про відсутність заперечень щодо призначення ОСОБА_1 виконуючим обов`язки заступника дирекції виконавчої дирекції Фонду тимчасово, до призначення на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду у порядку, передбаченого законодавством.

Пунктом 6.3 постанови правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України» надана вказівка виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_2 про звільнення у термін до 24 квітня 2020 року виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_5. та ОСОБА_1 , відповідно до законодавства України про працю.

Наказом виконавчої дирекції Фонду від 24 квітня 2020 року № 3-к звільнено ОСОБА_1 , виконуючу обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, 24 квітня 2020 року з роботи у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 6.3 постанови правління Фонду від 22 квітня 2020 року та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від 24 квітня 2020 року № 3-к про звільнення позивачки прийняті з порушенням вимог закону, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд виходив з того, що у випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк, тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку. Ненастання обумовленого наказом від 02 березня 2020 року № 24-к про призначення позивачки на посаду виконуючої обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду факту, її звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України суперечить вимогам закону.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» правління Фонду за поданням директора виконавчої дирекції Фонду призначає та звільняє його заступників.

Згідно з частиною 1 статті 8 вказаного Закону виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Аналогічні норми містяться і у Статуті Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою Правління Фонду від 11 квітня 2017 року? № 28.

Відповідно до підпункту 4.9.8. пункту 4.9. Статуту правління Фонду за поданням директора виконавчої дирекції Фонду визначає кількість та призначає і звільняє його заступників.

Пунктом 5.2. Статуту визначено в тому числі, що виконавчу дирекцію очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду. Зазначеним пунктом Статуту визначено також обмежене коло повноважень директора виконавчої дирекції Фонду.

Частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом встановлено, що призначення ОСОБА_1 виконуючою обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України наказом від 02 березня 2020 року № 24 відбулось без дотримання процедури, встановленої положеннями пункту 7 частини 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Статутом Фонду, проте її було допущено до роботи, їй виплачувалась заробітна плата, за неї відповідачем сплачувались податки і збори, подавалась податкова та інша звітність, як за найманого працівника.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли трудові правовідносини у зв`язку з укладенням трудового договору є цілком законним та обґрунтованим, що встановлено постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у даній справі.

Разом з тим, правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі КЗпП України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

Виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків постійного працівника обмежується періодом замісництва (тимчасового виконання обов`язків), такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу.

Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц (провадження № 61-37566св18).

За змістом зазначених норм у їх системному зв`язку призначення працівника виконуючим обов`язки на вакантну посаду, як правило, не допускається. Це можливо лише за посадою, на яку призначення здійснюється вищим органом управління.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, призначення на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України мало відбутися за рішенням правління Фонду за поданням директора виконавчої дирекції Фонду.

З листа Голови правління Фонду соціального страхування України від 02 березня 2020 року № 12 вбачається, що на наступний тиждень засідань правління Фонду не заплановано.

Наказом від 02 березня 2020 року №24-к ОСОБА_1 призначена виконуючим обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України тимчасово, до призначення на посаду заступника директора у порядку, передбаченому законодавством.

Листом від 03 березня 2020 року № 776-09-1 директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4. скерувала до правління Фонду соціального страхування України подання щодо призначення позивача на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Погоджуючись на призначення на посаду виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, виходячи зі змісту власноруч написаної заяви, позивачка усвідомлювала тимчасовий характер займаної посади, який обмежений певним часом, а саме: моментом призначення її на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Крім того, виходячи зі специфіки процедури призначення на посаду заступника керівника, що вимагала погодження кандидатури ОСОБА_1 правлінням Фонду соціального страхування України за поданням директора виконавчої дирекції Фонду, однак внесення подання не свідчило про те, що остання буде погоджена в обов`язковому порядку, позивачка мала усвідомлювати, що у разі непогодження її кандидатури правлінням Фонду, її буде звільнено з посади в. о. заступника керівника.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 756/5123/16-ц (провадження № 61-9077св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171св18), від 30 жовтня 2019 року в справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18), від 15 листопада 2019 року у справі № 714/1129/18 (провадження № 61-13278св19).

Отже, апеляційним судом встановлено, що між позивачем та підприємством за взаємним погодженням був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого був обумовлений настанням певної події, а саме: призначення позивача на вакантну посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду, а отже, призначення позивача виконуючим обов`язки було тимчасовим.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171св18), від 21 травня 2020 року у справі № 489/3814/18 (провадження № 61-10298св19).

Таким чином, оскільки з позивачкою був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту, остання могла бути звільнена на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з часу настання такої події.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки подія, до якої було укладено трудовий договір з ОСОБА_1 , не настала, так як заступника директора не було призначено, звільнення останньої було незаконним.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок суду є безпідставним та зроблений без врахування специфіки укладеного між сторонами трудового договору.

Так, строк визначався настанням юридичного факту - призначення позивача на посаду заступника директора. Таке призначення було тимчасовим і не визначалось конкретним проміжком часу у зв`язку з неможливістю передбачити тривалість процедури погодження та призначення заступника директора в порядку, передбаченому законодавством.

Разом з тим, враховуючи вимоги Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Статут Фонду соціального страхування України, директор міг внести на погодження лише одну кандидатуру заступника, яка могла бути погоджена, що тягло призначення на посаду заступника, або не погоджена, що унеможливлювало прийняття рішення про призначення такої особи та подальше продовження трудових відносин.

Отже, враховуючи специфіку порядку призначення заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, такою подією є рішення правління як про призначення особи на посаду, так і про відмову у її призначенні.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18).

Вирішуючи питання про те, чи закінчився строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням чітко визначеної події - прийняттям відповідного рішення уповноваженим органом управління, чи відбулося призначення заступника директора (безстроково чи за контрактом), чи була погоджена кандидатура позивачки на цю посаду, у зв`язку з чим строк трудового договору з позивачем можна вважати таким, що закінчився, колегія суддів вважає необхідним взяти до уваги таке.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 02 березня 2020 року №24-к ОСОБА_1 призначена виконуючим обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України тимчасово, до призначення на посаду заступника директора у порядку, передбаченому законодавством.

Листом від 03 березня 2020 року № 776-09-1 директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4. скерувала до правління Фонду соціального страхування України подання щодо призначення позивача на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду (т. 1, а.с. 24).

При цьому, постановою правління Фонду від 22.04.2020 № 5 виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду було доручено звільнити виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду, в тому числі Позивачку з 24 квітня 2020 року.

Отже, проаналізувавши наведені вище норми права та встановлені обставини у даній справі, апеляційний суд вважає, що з урахуванням специфіки порядку призначення заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, п.6.3. вказаної постанови від 22 квітня 2020 року і є такою подією, а саме, рішенням правління про відмову у погодженні на призначення позивача на посаду заступника, що було прийнято за наслідками подання від 03 березня 2020 року.

Зважаючи на викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням чітко визначеної події - прийняттям відповідного рішення уповноваженим органом управління закінчився з дати непогодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

А відтак, висновок суду першої інстанції по те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України було проведено у незаконний спосіб, є помилковим.

Отже, встановивши, що підстав для поновлення позивача на роботі немає, адже її звільнення було проведено законно, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення та поновлення її на посаді не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, похідні вимоги позивача, зокрема вимога щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки можуть бути обґрунтованими та підставними лише при ухваленні рішення про поновлення на роботі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції стосовно застосування негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця, то колегія суддів вважає, що з урахуванням скасування судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, як наслідок - додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року також підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в прийнятті додаткового рішення, оскільки підстави, які передували його прийняттю відпали.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення апеляційних скарг, та з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, слід компенсувати Фонду соціального страхування України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в розмірі 22 611 (двадцять дві тисячі шістсот одинадцять) грн. 40 коп., судові витрати по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в розмірі 31 156 (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн. 54 коп. та судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. - за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у прийнятті додаткового рішення відмовити.

Компенсувати Фонду соціального страхування України (, адреса місцезнаходження: вул. Боричів Тік, 28, м. Київ, 04070) судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в розмірі 22 611 (двадцять дві тисячі шістсот одинадцять) грн. 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Фонду соціального страхування України (, адреса місцезнаходження: вул. Боричів Тік, 28, м. Київ, 04070) судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Фонду соціального страхування України (, адреса місцезнаходження: вул. Боричів Тік, 28, м. Київ, 04070) судові витрати по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в розмірі 31 156 (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн. 54 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова