ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1902/21
провадження № 2/753/591/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_3 (далі по тесту - ОСОБА_3 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач) про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 29 серпня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, керуючись частиною другою статті 70 СК України звернулася з вимогою про визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянкуплощею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

Ухвалою від 05.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Відповідач позовні вимоги вважав необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечував проти відступу від засад рівності часток подружжя, зокрема в частині збільшення частки майна позивача. Пояснив, що сторони проживають разом за адресою: АДРЕСА_3 , позивач продовжує користуватися грошовими коштами відповідача, маючи його банківську карту, а відповідач приймає участь у вихованні сина. В порядку поділу майна подружжя просив суд поділити спільне сумісне майно: земельну ділянку, домоволодінняшляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя у праві власності на квартиру. Додатково вказав, що спірним автомобілем він не користується, придбав його для дружини, який перебував у її фактичному користуванні, станом на сьогодні знаходиться у батьків позивачки, а тому просив визнати право власності на автомобіль за ОСОБА_5 , а йому компенсувати Ѕ частину його вартості.

Ухвалою від 23.11.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

З 29 серпня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 04 травня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

У період шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянкуплощею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України), проте жодних заперечень проти позову та доказів на спростування спільності майна відповідачем не надано.

Отже з огляду на те, що заявлені до поділу квартира АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_2 , земельна ділянкаплощею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , автомобіль марки Volkswagen Passat B6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, наявні підстави вважати їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При чому, оскільки земельна ділянка кадастровий номер :01:006:0382 отримана внаслідок приватизації 28 липня 2011 року, тобто в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 156126, суд, виходячи з положень статті 57 СК України приходить до висновку про визнання її спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом.

Позивач просила відступити від засади рівності часток та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянкуплощею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску. Такий порядок поділу спільного майна мотивувала тим, що разом з нею проживає їх спільна з відповідачем дитина.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частини 1 статті 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 2 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду і інтересам сім`ї.

Згідно частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Дана норма кореспондується із роз`ясненнями, які містяться у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, згідно з якими при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 сі. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжів враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарств, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Вимагаючи збільшення частки майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач в порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України не довела обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень частин 2, 3 статті 70 СК України з урахуванням вказаних роз`яснень Пленуму Верховного Суду України та відступу від рівності часток між сторонами.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 були надані пояснення в яких він зазначив, що до російського вторгнення в Україну, сторони проживали разом за адресою: АДРЕСА_3 , він матеріально допомагав позивачці, приймав участь у вихованні сина, а після 24 лютого 2022 року відправив дружину з сином до її батьків в Черкаську область, а звідти закордон. Вказані пояснення не були спростовані представником позивача.

Також, позивачем не надано суду доказів, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Враховуючи викладене, підстав для збільшення частки майна дружини - позивача ОСОБА_3 , у порядку, визначеному частинами 2, 3 ст.70 СК України, немає.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) "[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду".

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц.

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за позивачем, як фактичним користувачем, права власності на зазначений автомобіль та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості частини 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 96919 грн. (193 838 грн. (вартість автомобіля згідно Висновку про вартість автомобіля, проведеного суб`єктом оціночної діяльності «ПП Приват-Інвеста»).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 000 грн. позивачем надано до суду Договір про надання правової допомоги від 03.02.2020 року, Додаткову угоду № 2 до Договору про надання правової допомоги від 14.01.2021 року, відповідно до п. 2 вартість гонорару адвоката за надання юридичних послуг, визначених в п.1 цієї додаткової угоди становить суму 42 000 грн., ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи ордер документи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Діхтяренко О.М. склала позовну заяву, письмові пояснення, які не є складними за своєю суттю. До того ж адвокат Діхтяренко О.М. представляла інтереси ОСОБА_3 в суді в судових засіданнях, які не були тривалими.

За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначені адвокатом Діхтяренко О.М. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципам співмірності та розумності розподілу судових витрат.

Враховуючи наведене, складність справи та виконані роботи, заперечення відповідача, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на:

- Ѕ частину квартири загальною площею 106,8 кв.м., житловою площею 61,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 8,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

- Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на:

- Ѕ частину квартири загальною площею 106,8 кв.м., житловою площею 61,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 8,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

- Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :01:006:0382, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Volkswagen Passat B6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску в розмірі 96 919 (дев`яносто шість тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 6810 гривні, витрати на правову допомогу в розмірі 10000 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА