ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4162/22 Справа № 205/6162/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позивач у своєму позові посилався на те, що 13 січня 2015 року між ним і відповідачем було укладено договір купівлі-продажу Ѕ нежитлового підсобного приміщення АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ). На момент укладення договору купівлі-продажу відповідач не мав усієї суми, тому ним було власноруч написано розписку, в якій він зобов`язався сплатити позивачеві до 01 січня 2019 року грошову суму у розмірі 11 600 доларів США. Свої зобов`язання щодо повернення суми боргу відповідачем виконано не було, не повернуто ним грошові кошти і до теперішнього часу. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 11 600 доларів США, що за курсом НБУ становить 323 060 гривень. Позивач у своїй заяві до суду просив справу розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 13 січня 2015 року в розмірі 11 600 доларів США, що за курсом НБУ становить 323 060 гривень, а також судовий збір у розмірі 3 230 гривень 60 коп., а всього 326 290 (триста двадцять шість тисяч двісті дев`яносто) гривень 60 коп.(а.с.50).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити та вирішити питання судових витрат (а.с. 55-66).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини підсобного приміщення АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрований в реєстрі за № 4 (а.с. 5-6).

Відповідно до розписки від 13 січня 2015 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити ОСОБА_1 у строк до 01 січня 2019 року грошову суму у розмірі 11 600 доларів США за придбане підсобне приміщення АДРЕСА_1 , про що відповідачем було написано розписку (а.с. 4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Судом встановлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини підсобного приміщення АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрований в реєстрі за № 4 (а.с. 5-6).

Відповідно до розписки від 13 січня 2015 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити ОСОБА_1 у строк до 01 січня 2019 року грошову суму у розмірі 11 600 доларів США за придбане підсобне приміщення АДРЕСА_1 , про що відповідачем було написано розписку (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 01 січня 2019 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Враховуючи зазначенні положення закону та невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі у розмірі 323060 грн., що еквівалентно 11600 доларам США.

Доводи відповідача про відсутність боргових зобов`язань перед позивачем, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки зазначені обставини спростовуються розпискою складеною 13.01.2015 року .

До того ж договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався протягом розгляду справи у суді першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що зі змісту, наданої позивачкою розписки не можливо встановити характер правовідносин, що виникли між сторонами та ідентифікувати ці сторони, як позивача так і відповідача, спростовується текстом розписки, з якого вбачається, що відповідач зобов`язується виплатити 11600 доларів в термін до 01.01.2019.

Доводи апеляційної скарги, що ціна вказана в розписці у 8 разів перевищує вартість 1/2 частини нерухомого майна вказану в договорі купівлі-продажу, не приймається до уваги, оскільки відповідачем не оспорювалась сама розписка.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, відповідно до ст.81 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

При вирішенні справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: