_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3602/19
Провадження № 2/947/762/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Коваленко О.Б.,

За участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Київська районна адміністрація ОМР як орган опіки та піклування, про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 як законний представник до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, в якому просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_1 кімнату площею 18,6 кв.м., у користування ОСОБА_2 кімнату - площею 13,6 кв.м., Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення: кухню площею 13,7 кв.м., санвузол площею 5,6 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., комору площею 1,8 кв.м., балкон площею 6,1 кв.м., балкон площею 5,9 кв.м.

Змінивши згодом позовні вимоги, просить виділити у користування ОСОБА_1 кімнату № 2 житлова, площею 13,6 кв.м., площа зі спільного користування 18,6 кв.м., загальною площею 32,2 кв.м., що складає 42/100 частин квартири, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату № 4 житлова, площею 25,3 кв.м., площа зі спільного користування 18,6 кв.м., загальною площею 43,9 кв.м., що складає 58/100 частин квартири. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення: № 1 коридор, площею 9,9 кв.м., № 3 санвузол, площею 5,6 кв.м., № 5 кухня, площею 20,4 кв.м., № 6 комора, площею 1,3 кв.м. Усунути перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні належною їй на праві власності 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 дублікати ключів від вхідних дверей вказаної квартири, зобов`язання ОСОБА_2 звільнити приміщення кімнати № 2 - житлова, площею 13,6 м2 вказаної квартири від належних йому речей та предметів, вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою.

Позивач за позовом третьої особи з самостійними вимогами малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 як законний представник до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування квартирою, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виділення малолітньої дитині ОСОБА_3 кімнати площею 18,6 кв.м., батьку дитини ОСОБА_2 кімнати площею 13,6 кв.м., із визначенням інших частин квартири місцями загального користування. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 09.02.2015 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 .

На підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 05.07.2018 року визнано сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно висновку №036/2020 від 19.06.2020 р експерт пропонує один варіант порядку користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , з відхиленнями від ідеальних часток співвласників, при якому в спільне користування співвласників, експерт пропонує виділити наступне приміщення, пл.37,2 кв.м., (графічне відображення малюнок №2, зазначені блакитним кольором) №1 № 1 коридор, площею 9,9 кв.м., № 3 санвузол, площею 5,6 кв.м., № 5 кухня, площею 20,4 кв.м., № 6 комора, площею 1,3 кв.м., об.площа 37,2 кв.м. Першому співвласнику при запропонованому варіанті поряду користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , пропонується виділити наступне приміщення (графічне відображення малюнок №2, зазначено червоним кольором): №2 - житлова, площею 13.6м.кв; площа зі спільного користування - 18,6 м2, загальною площею 32,2 кв.м., що складає 42/100 частин, що на 8/100 частин(або 5,85 м.кв. менше ідеально належної частки) Другому співвласнику про запропонованому варіанті порядку користування приміщеннями спірної квартири пропонується виділити наступне приміщення (графічне відображення - малюнок 2, зазначено зеленим кольором) -№4-житлова, площею 25,3 м.кв.; площа зі спільного користування - 18,6 м2, загальною площею 43,9 кв.м., що складає 58/100 частин, що на 58/100 частин що на 8/100 частин(або 5,85 м.кв. більше ідеально належної частки) ОСОБА_4 комунікації досліджуваної квартири АДРЕСА_1 , при запропонованому варіанті порядку користування, залишаються в спільному користування співвласників.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном.

Мирним шляхом вирішити питання щодо визначення порядку користування квартирою сторонами у справі не вдалося.

Відповідно до частини першої ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За нормою ч.1 ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

За нормою ст. 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).

Виходячи з положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право (ст. 16 ЦК України).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Вищезазначені співвласники спірної квартири в добровільному порядку не домовилися щодо порядку користування майном, що є їхньою спільною власністю, ОСОБА_2 висловив незгоду щодо права ОСОБА_1 на користування її часткою у власності.

Тому суд приходить про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині щодо визначення порядку користування квартирою.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 надати дублікати ключів від вхідних дверей, звільнити приміщення кімнати № 2 від особистих речей, вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні квартирою.

Вимога щодо надання дублікатів ключів не ґрунтується на законі.

ОСОБА_1 не доведено факт наявності особистих речей ОСОБА_2 в кімнаті № 2, тому вимога щодо звільнення від них кімнати не підлягає задоволенню.

Також позивачкою не доведено, що ОСОБА_2 якимось чином ускладнює чи унеможливлює її вселення на спірну жилу площу та користування нею.

Стосовно вимог третьої особи - ОСОБА_2 як законного представника малолітньої дитини, про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виділення малолітній дитині ОСОБА_3 кімнати площею 18,6 кв.м., батьку дитини ОСОБА_2 - кімнати площею 13,6 кв.м., із визначенням інших частин квартири місцями загального користування, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості зазначених вимог. Дані вимоги передбачають позбавлення співвласника житла можливості користування належною нерухомістю, тому задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Київська районна адміністрація ОМР як орган опіки та піклування, про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, - задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_1 кімнату № 2 житлова, площею 13,6 кв.м., площа зі спільного користування 18,6 кв.м., загальною площею 32,2 кв.м., що складає 42/100 частин квартири, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату № 4 житлова, площею 25,3 кв.м., площа зі спільного користування 18,6 кв.м., загальною площею 43,9 кв.м., що складає 58/100 частин квартири. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення: № 1 коридор, площею 9,9 кв.м., № 3 санвузол, площею 5,6 кв.м., № 5 кухня, площею 20,4 кв.м., № 6 комора, площею 1,3 кв.м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 як законний представник до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування квартирою, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 08.08.2022 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.