03.08.2022 Провадження по справі № 2/940/15/22
Справа № 940/104/21

РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача адвоката Неживка І.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 залишився житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок перебував у власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та зареєстрований Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.02.1981 року. Із січня 2009 року позивачі добросовісно заволоділи вказаним будинком та відкрито, безперервно користуються ним, утримують його в належному стані, проводять поточні та капітальні ремонтні роботи.

Позивачам стало відомо, що рішенням четвертої позачергової сесії Тетіївської міської ради від 15.01.2021 року прийнято на баланс Тетіївської міської ради вказаний будинок згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2015 року № 35335344 на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29.10.2013 року в справі № 380/1819/13-ц про визнання права власності на безхазяйне майно. Під час розгляду вказаної справи позивачів, як користувачів будинку, до участі у справі не залучали, попри те, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача із заявами, з яких вбачався факт користування спірним майном. Крім того, після винесення судом рішення про передачу у комунальну власність будинку, а також після реєстрації права власності на вказаний будинок, Тетіївська міська рада не зверталась до позивачів з вимогою усунути перешкоди у користуванні майном. За вказаних обставин, позивачі за захистом своїх порушених прав звернулися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.01.2021 року взадоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, відмовлено.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.01.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

24.02.2021 року Тетіївська міська рада в особі міського голови Балагури Б.О. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові у повному обсязі, зазначаючи, що вказані твердження позивачів є безпідставними та не підтверджуються належними доказами. (а. с. 60-66).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 07.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача Тетіївської міської ради Меленчук О.П. у судовому засіданні позовних вимог не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . (а. с. 16).

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.01.1981 року, виданого державним нотаріусом Бурлаченко К.Ф., вбачається, що спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 та спадкоємцем якого є ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_1 . Вказаний у цьому документі житловий будинок в цілому зареєстровано у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 , реєстр № 2563, від 18.02.1981 року. (а. с. 17).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29.10.2013 року в цивільній справі № 380/1819/13-ц за заявою виконавчого комітету Тетіївської міської ради про визнання права власності на безхазяйне майно та передачу його до комунальної власності територіальної громади, ухвалено передати нерухоме майно, а саме, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність територіальної громади міста Тетієва Київської області. (а. с. 32).

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35335344 від 24.03.2015 року встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є власністю (комунальною) виконавчого комітету Тетіївської міської ради, Територіальної громади. (а. с. 31).

Із рішення четвертої позачергової сесії Тетіївської міської ради від 15.01.2021 року № 81-04-VIII «Про взяття на баланс нерухомого майна» встановлено, що Тетіївська міська рада вирішила прийняти на баланс Тетіївської міської ради житловий будинок та інше нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за територіальною громадою в особі виконавчого комітету Тетіївської міської ради (реєстраційний номер 246) згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2015 року № 35335344 на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області (справа № 380/1819/13-ц від 29.10.2013р. (а. с. 33).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі стверджують, що саме з січня 2009 року добросовісно заволоділи вказаним будинком та відкрито, безперервно користуються ним, при цьому утримують будинок в належному стані, проводять поточні та капітальні ремонтні роботи, а тому просять визнати за ними право власності за набувальною давністю.

На обґрунтування своїх вимог позивачі надали наступні докази.

Так, у матеріалах справи наявні та досліджені у судовому засіданні копії заяв позивачів про звернення до виконавчого комітету Тетіївської міської ради (а. с. 18-24), а також паспорта ОСОБА_3 з відміткою про місце реєстрації у спірному будинку (а. с. 9-10), витягу з рішення 11 сесії 7 скликання від 27.09.2018 року № 336 (а. с. 26), припису та протоколу про адміністративне правопорушення від 14.09.2018 року, який складений виконавчим комітетом Тетіївської міської ради стосовно ОСОБА_3 (а. с. 28), договору №525 від 17.12.2019 року на розробку технічної документації із землеустрою щодо (встановлення) відновлення меж земельної ділянки (а. с. 30).

У ході судового розгляду судом також були допитані свідки.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив, що за замовленням позивачки ОСОБА_1 у 2011 році здійснював заміри віконних отворів у спірному будинку для виготовлення металопластикових вікон, які в подальшому були встановлені замість дерев`яних вікон його працівниками. Кому належить будинок, свідок не цікавився. У будинку на той час проживати було неможливо, на підлозі була глина.

Свідок ОСОБА_6 показала, що проживає по сусідству з будинком ОСОБА_4 . На його ділянці був старий будинок та декілька господарських споруд, він там постійно мешкав. При житті ОСОБА_4 ніколи позивачів там не бачила, а його ділянка здавалась в оренду. Після смерті ОСОБА_4 дійсно з`явились позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також чоловік ОСОБА_1 . Кілька років на городі працювала дружина ОСОБА_3 . Пізніше майном почала користуватись саме ОСОБА_1 , яка здійснила перебудови, почала там розводити собак, а також рослини у теплиці. Близько 3-4 років тому люди почали говорити, що ОСОБА_7 живуть у будинку незаконно, оскільки ОСОБА_4 на момент смерті будинок ні на кого не переоформив. Ільїна про ці розмови не могла не знати.

Свідок ОСОБА_8 показала, що з 1997 року має у власності по АДРЕСА_2 садибу по сусідству із будинком покійного ОСОБА_4 , з яким були гарні стосунки. ОСОБА_4 розповідав їй за життя, що у нього є син за межами України. У 1995 році ОСОБА_4 одружився на матері позивачки ОСОБА_1 , але у 2007 році розлучився. З того часу нікого з ОСОБА_7 у будинку ОСОБА_4 не бачила. Земельну ділянку під огород у 2007 році ОСОБА_4 передав в оренду знайомій ОСОБА_9 , яка два роки обробляла ділянку, кормила ОСОБА_4 , а ОСОБА_10 допомагала по господарству. На початку січня 2009 році ОСОБА_4 помер, при цьому за декілька днів до офіційного дня смерті ОСОБА_4 не виходив з будинку. Дата смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а прописка ОСОБА_3 зазначена 08.01.2009 року. За життя ОСОБА_4 пропонував скласти заповіт на ОСОБА_11 чи ОСОБА_12 , проте вони відмовились. Після смерті ОСОБА_4 до 2012 року за адресою спірної ділянки нікого не було, там розрослись клени, у зв`язку з чим свідок разом з ОСОБА_11 звертались до Тетіївської міської ради з проханням очистити територію навколо хати покійного ОСОБА_4 , яку вважали безхазяйним майном. На наступний день на ділянці уже почали працювати люди, які сказали, що вони від хазяїна, а саме ОСОБА_7 . Однак, у тому ж 2012 році було надруковано оголошення про безхазяйне майно за адресою АДРЕСА_2 , яке читали усі, де йшлося про те, що протягом року власнику необхідно звернутись до міської ради. Потім було винесене рішення суду, згідно якого було визнано право власності на майно за Тетіївською міською радою. Крім того, свідок повідомила, що у 2015 році міський голова оголосив двічі на засіданні офіційно, що міськрада планує заселити в будинок по АДРЕСА_2 сироту, там же була і позивачка ОСОБА_1 , яка усе це чула. Після цього весною 2016 року ОСОБА_1 почала перебудову домоволодіння, а саме було розібрано цегляний будинок ОСОБА_4 , а з цієї цегли збудовано пристройку. В подальшому ОСОБА_1 прибудувала сарай з порушенням будівельних норм і за зверненням свідка ОСОБА_8 була викликана комісія, яка встановила незаконність будівництва.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що з 1991 року проживає в квартирі по АДРЕСА_3 , проте має ділянку по сусідству з будинком по АДРЕСА_2 . Раніше часто приходила до знайомого ОСОБА_4 , який мешкав по АДРЕСА_2 . До його смерті у 2009 році свідок жодного разу не бачила там нікого з ОСОБА_7 . Також свідок повідомила, що востаннє бачила ОСОБА_4 06.01.2009 року, коли принесла йому хліб. У наступні два дні свідок також приходила і стукала у двері будинку ОСОБА_4 , проте він не відкривав. ІНФОРМАЦІЯ_2 стало відомо, що ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 його городом користувались інші люди, а лише після 2012 року були здійснені дії щодо прорідження кленів, тоді стало зрозуміло, що майном користуються ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Суд наголошує, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Як встановлено судом, первісним власником спірного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.01.1981 року, виданим державним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. Право власності на будинок зареєстровано у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 , реєстр № 2563, від 18.02.1981 року.

Із 18.03.2015 року по теперішній час власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є виконавчий комітет Тетіївської міської ради, Територіальна громада, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35335344 від 24.03.2015 року.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Відтак, суд констатує, що під час розгляду справи позивачі на обґрунтування своїх вимог не надали належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вони володіють майном не за волею власника і не знали, хто є власником.

Навпаки, у матеріалах провадження міститься копія листа позивача ОСОБА_13 від 20.09.2012 року до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, в якому ОСОБА_3 зазначає, що волею покійного ОСОБА_4 прописаний та проживає у будинку по АДРЕСА_2 . (а. с. 18).

Крім того, з копії заяви позивачки ОСОБА_1 до голови виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 30.03.2015 року, поданої в інтересах ОСОБА_14 , ОСОБА_3 та ОСОБА_15 , також вбачається, що позивачі у справі самі стверджують про їхню обізнаність щодо визнання майна безхазяйним, що начебто порушує їхні права, оскільки ОСОБА_3 прописаний та користується будинком за волею покійного ОСОБА_4 (а. с. 21).

Зрештою, згідно копії заяви позивача ОСОБА_13 від 20.08.2018 року до виконавчого комітету Тетіївської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 просить виконавчий комітет Тетіївської міської ради розглянути можливість продажу йому будинку по АДРЕСА_2 , що свідчить про очевидну обізнаність позивачів станом на 2018 рік про те, що власником зазначеного майна є саме виконавчий комітет Тетіївської міської ради, Територіальна громада, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35335344 від 24.03.2015 року. (а. с. 23, 31).

Більш того, як вже зазначалося судом,добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном.

Між тим, ОСОБА_3 за день до смерті ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 був лише зареєстрований за адресою будинку по АДРЕСА_2 , однак факт реєстрації за вказаною адресою жодним чином не свідчить про виникнення у нього чи позивачки ОСОБА_1 права на отримання вказаного майна у власність, а відтак і відсутні підстави для висновку про те, що при заволодінні чужим майном позивачі не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності.

Таким чином, позивачі не можуть вважатися володільцями, які добросовісно заволоділи спірним житловим будинком, оскільки з моменту користування будинком достеменно знали, хто є власником майна. Не містять матеріали справи підтвердження того, що власник майна відмовився від належного йому нерухомого майна.

З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно, зокрема житловий будинок, не має власника. Більш того, спірний житловий будинок неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлене у встановленому законом порядку.

Водночас, сам по собі факт користування позивачами спірним будинком, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово комунальні послуги не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.

Пояснення свідків підтверджують лише факт відкритості користування позивачами спірним будинком, однак не можуть слугувати підставою для визнання за ними права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки вони не підтверджують добросовісності позивачів заволодіння нерухомим майном.

Зрештою, показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а також дослідженими матеріалами справи факт саме відкритого користування спірним будинком позивачами підтверджується лише з 2012 року, тобто з моменту відкритого прорідження кленів на території земельної ділянки біля будинку та надсилання офіційних звернень позивачів до виконавчого комітету Тетіївської міської ради з приводу спірного майна.

Крім того, такий же приблизний час початку відкритого користування спірним майном позивачами підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_5 , який повідомив, що в 2011 році він здійснював заміри отворів у вікнах спірного будинку за замовленням ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд наголошує, що за відсутності в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів відкритого користування позивачами спірним майном раніше 2012 року, самі лише показання свідка ОСОБА_5 , у тому числі надані в ході додаткового допиту щодо віднайдених ним записів замовлень вікон за 2011 рік, в яких міститься інформація про дату замовлення вікон ОСОБА_1 , не можуть бути розцінені як встановлений факт саме відкритого користування спірним майном позивачами раніше 2012 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відтак, встановлені фактичні обставини справи свідчать про відсутність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з положеннями статті 344 ЦК України, оскільки безтитульність та добросовісність як початковий елемент заволодіння спірним будинком були відсутні у даних правовідносинах, так як позивачі на момент заволодіння нерухомим майном, а саме з січня 2009 року знали про те, хто був власником житлового будинку. Більш того, суд констатує, що відкритість і безперервність користування спірним будинком не є достатніми підставами для набуття права власності на нього згідно статті 344 ЦК України.

Разом з тим, посилання позивачів на незаконність реєстрації права власності за виконавчим комітетом Тетіївської міської ради є безпідставними, оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за виконавчим комітетом Тетіївської міської ради на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29.10.2013 року у цивільній справі № 380/1819/13-ц, яке набрало законної сили та відповідно до статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.

Отже, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю необхідно відмовити повністю.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачами.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 41, 129-1 Конституції України, статтями 316, 317, 328, 344 Цивільного кодексу України, статтею статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76- 81, 133, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 10.08.2022 року.

Суддя С.В.Мандзюк