Справа № 932/1555/21
Провадження № 2/201/347/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Алпенідзе К.Т.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача - адвоката Сустав Н.В.

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора) про визнання недійсним договору дарування від 12.04.2019р.,

ВСТАНОВИВ:

07.07.2021р. за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора) про визнання недійсним договору дарування від 12.04.2019р.

Ухвалами судді Ткаченко Н.В. від 13.12.2021р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження і призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання, а також вжито заходи забезпечення позовних вимог, які виразилися в накладенні заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , а саме заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) (а.с. № 46, 47).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.12.2021р. також витребувані докази від третіх осіб (а.с. № 46).

Ухвала від 13.12.2021р. третіми особами виконана 12.08.2021р. та 04.08.2021р. (а.с. № 61-83, 85-89).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері звернувся до нотаріальної контори задля отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом, який йому видала мати за життя 11.06.2004р. Втім, при подачі цієї заяви 26.10.2020р. дізнався, що на підставі договору дарування від 12.04.2019р. власником майна став відповідач. Постановою державного нотаріуса від 05.01.2021р. йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії.

Зазначає, що матір за своє життя склала заповіт і не мала наміру оформлювати договір дарування на спірну квартиру, оскільки в даній квартирі проживав позивач, при цьому позивачу не було ніким повідомлено про нового власника, в тому числі відповідач не пред`являв свого права власності, тобто квартира не була передана за договором дарування у користування відповідачу. Вказує на те, що договір дарування, якщо і підписаний матір`ю позивача на користь одного із внуків, то це було здійснено нею під впливом помилки та обману.

Посилаючись на ст. 229 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договір дарування від 12.04.2019р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Сусловим М.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 764, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та за яким ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач позов не визнав та у відповідності до ст. 178 ЦПК України суду 12.08.2021р. подав відзив на позов (а.с. № 90-92), а також письмові пояснення від 21.01.2022р. з додатковими доказами (а.с. № 126-131), де зазначав, що вказаний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на дану квартиру, отже, у результаті вказаних дій обдарованим правомірно набуто право власності на квартиру.

Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік його бабусі, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, на думку відповідача, є недоречними, оскільки на момент укладення цього договору ОСОБА_3 мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. Відповідач також звертав увагу на те, що саме він був зареєстрований в спірній квартирі з бабусею до дня її смерті. Відповідач поясняв, що заповіт 2004р. на ім`я одного з двох своїх синів - ОСОБА_4 , та на одного з двох її онуків - ОСОБА_5 (від сина ОСОБА_6 ) його бабуся вирішила змінити в 2019р. на договір дарування, оскільки за 15 років від складання заповіту її відносини із сином ОСОБА_7 (позивачем) та його сином ОСОБА_8 змінилися в гіршу сторону, оскільки онук ОСОБА_8 її обікрав, а син не так і багато їй допомагав, як їй би того хотілось. Він, відповідач, провідував бабусю і вдома і в лікарні, був більш надійним для неї родичем, ніж інші. Також, зазначив, що після смерті бабусі саме він (відповідач) оплатив поховання бабусі (кремацію) і позивач, будучи обізнаним про це, повернув відповідачу частину коштів. Відповідач також надав суду в якості доказів 2 диска із записом його розмов з бабусею незадовго до укладеного договору дарування, які підтверджує наміри її наміри переоформити квартиру саме на нього, відповідача.

У зв`язку з викладеним просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також відповідачем по справі 21.01.2022р. подані письмові пояснення по справі та долучено до них СД-диск, на якому міститься його розмова із бабусею ОСОБА_3 (а.с. № 126-131).

Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 02.02.2022р., під час якого ухвалами суду (постановлені без виходу до нарадчої кімнати у відповідності до ст. 353 ЦПК України) було задоволено клопотання позивача в редакції від 07.12.2021р. про допит свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також задоволено клопотання відповідача від 21.01.2022р. про долучення до матеріалів СД-диску та його огляд в судовому засіданні (а.с. № 137).

В судових засіданнях по справі, які відбувалися 13.07.2022р., 20.07.2022р. та 26.07.2022р. позивач та його представник адвокат Сустав Н.В. (діє на підставі ордеру від 21.10.2021р. а.с. № 106) позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. В ході судового засідання 20.07.2022р. представник позивача, на запитання головуючого, уточнила правові підстави, за якими позивач просить визнати недійсним договір дарування від 12.04.2019р., а саме зазначила, що з двох раніше зазначених підстав для визнання договору дарування недійсним («обман» та «помилка») вони залишають «помилку». Відповідні зміни до позову 20.07.2022р. внесені позивачем.

В судових засіданнях по справі, які відбувалися 13.07.2022р., 20.07.2022р. та 26.07.2022р., відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Треті особи - приватний нотаріус ДМНО Суслов М.Є. та представник Сьомої ДДНК ні в підготовчі, ні в судові засідання по справі, не з,являлися, про дати розгляду справи повідомлялися належним чином, своїми листами від 26.07.2021р., 31.07.2021р., 22.10.2021р., 14.12.2021р., 30.03.2022р., 08.04.2022р., 25.05.2022р. та 01.06.2022р. просили суд розглядати справу за їх відсутності (а.с. № 57, 61, 85, 113, 144, 155, 157, 170, 172).

Ухвалою суду від 13.07.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати у відповідності до ст. 353 ЦПК України) постановлено про розгляд справи за відсутності третіх осіб (а.с.№ 175зв., дія № 35).

Ухвалою суду від 20.07.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати у відповідності до ст. 353 ЦПК України) прийнята відмова представника позивача адвоката Сустав Н.В. від допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (а.с.№ 184, дія № 10).

В ході розгляду справи в судових засіданнях 13.07.2022р., 20.07.2022р. та 26.07.2022р. у відповідності до ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалася повна фіксація судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку змісту заперечень стосовно позовних вимог, допитавши свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_4 є рідним сином ОСОБА_3 (а.с. № 20).

Відповідач ОСОБА_2 є рідним онуком ОСОБА_3 , втім, від іншого сина - ОСОБА_12 (а.с. № 72, 73).

Мати позивача та бабуся відповідача - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 88 років (а.с. № 21).

12.04.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування квартири (зареєстровано в реєстрі за № 764).

За цим договором дарування від 12.04.2019р. ОСОБА_3 безоплатно передала у власність онуку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. № 62) .

Позивач по тексту позову, який ним подано 22.02.2021р. просив визнати договір дарування цієї квартири недійсним, оскільки він, на його думку, вчинений його матір,ю під впливом обману та помилки, а отже у відповідності до положень ст. 229 ЦК України його слід визнати недійсним.

В ході судового засідання 20.07.2022р. представник позивача уточнила правові підстави, за якими позивач просить визнати недійсним договір дарування від 12.04.2019р., а саме зазначила, що з двох раніше зазначених підстав для визнання договору дарування недійсним («обман» та «помилка») вони залишають «помилку» (а.с. № 184-186, дія № 33).

Відповідні зміни 20.07.2022р. внесені позивачем до тексту самого позову (а.с. № 3).

Позивач та його представник в ході судового розгляду цивільної справи (після уточнень, що відбулися 20.07.2022р.) вважали, що мати позивача при укладенні 12.04.2019р. договору дарування квартири АДРЕСА_1 помилилася стосовно істотних обставин цієї угоди, а саме ОСОБА_3 вважала, що підписує не договір дарування квартири на користь онука, а договір довічного утримання, оскільки вона не могла себе позбавити житла без яких-то преференцій чи гарантій свого утримання з боку онука до самої смерті.

Крім того, позивач та його представник звертали увагу суду на те, що 11.06.2004р. ОСОБА_3 склала заповіт, як на користь позивача, так і на користь відповідача в рівних частках (а.с. № 22).

Розглядаючи цивільно-правовий спір судом не знайдено підстав для визнання недійсним на підставі ст. 229 ЦК України договору дарування від 12.04.2019р., який, на думку позивача, його мати уклала на користь тільки одного з двох онуків, а не на користь синів, або сина та онука (як у заповіті 11.06.2004р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено, що оспорюваний договір дарування від 12.04.2019р. ОСОБА_3 уклала внаслідок помилки стосовно істотних умов правочину, а саме, що ОСОБА_3 вважала, що нею укладається договір довічного утримання з онуком, а не безоплатний договір дарування.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Аналізуючи документи, які були направлені суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. на виконання ухвали від 13.07.2021р. (а.с. № 61-83), суд зазначає, що положеннями п. 5 вищезазначеного договору встановлено, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін тощо. Окрім самої копії договору дарування від 12.04.2019р. приватним нотаріусом було надіслано суду ще декілька заяв, які були підписані ОСОБА_3 в день укладання спірного договору, а саме, що ця квартира є спільною сумісною власністю з чоловіком, який вже помер, що відносно цієї квартири не мають право користування неповнолітні (малолітні) діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, а також окрема (від самого тексту договору дарування) заява, з якої вбачається, що ОСОБА_3 саме дарує належну їх квартиру своєму онуку ОСОБА_2 (а.с. № 67, 69, 70, 71).

Враховуючи зміст договору дарування та інших заяв, підписаних дарувальником у цей день, можливо дійти висновку, що, укладаючи договір дарування квартири 12.04.2019р., ОСОБА_3 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018р. у справі № 905/1227/17.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як зазначалося вище, стаття 229 ЦК України закріплює те правило, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Суду позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_3 здійснила це під впливом помилки.

Зі змісту договору дарування вбачається, що ОСОБА_3 під час укладення повністю усвідомлювала значення своїх дій та волевиявлення її як учасника вказаного правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Отже, ОСОБА_3 діла без примусу, вільно та розуміла, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає квартиру своєму онуку - ОСОБА_2 .

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що його мати постилалася щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору дарування, що, в свою чергу, є підставою для відмови в позові.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 24.03.2021р. у справі № 713/883/19.

Варто зазначити, що зміна свого рішення ОСОБА_3 стосовно розпорядження своїм майном після укладення 11.06.2004р. заповіту, не може свідчити про наявність помилки цієї особи на момент укладення оспорюваного правочину (договору дарування від 12.04.2019р.).

Та єдина обставина, що позивач після укладання договору дарування 12.04.2019р. продовжував проживати в подарованій відповідачу квартирі, а його мати проживала в квартирі позивача, не може бути підставою для визнання цього договору дарування недійсним, оскільки докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються судом, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

Так, по-перше, в спірній квартирі були зареєстровані саме онук (відповідач) та його бабуся (а.с.№ 66).

По-друге, позивач в судовому засіданні 20.07.2022р. суду розповів, що після смерті своєї матері та після того, як відповідач йому пред`явив копію договору дарування від 12.04.2019р., з якого вбачалося, що мати позивача змінила свою волю щодо розпорядження квартирою, він (позивач) добровільно віддав ключі від цієї квартири відповідачу та звільнив цю квартиру.

Втретє, позивач в судовому засіданні 20.07.2022р. підтвердив той факт, що його син ОСОБА_8 дійсно обікрав свою бабусю, як це і зазначав в судовому засіданні відповідач, вкрав в неї ті гроші, які вона відкладала собі на поховання, зокрема 500 доларів США.

Отже, для суду є слушними пояснення відповідача стосовно причин які б могли змінити за 15 років (від дати заповіту) ставлення ОСОБА_3 до родини позивача (як свого сина, так і онука ОСОБА_8 ).

Позивач не заперечував того факту, що кремацію ОСОБА_3 оплатив спочатку відповідач, а потім він вже віддав йому частину коштів витрачених на поховання. Не заперечував позивач і тих обставин, які відповідачем зазначені по тексту відзиву на позов від 12.08.2021р. (а.с. №90-92), а саме того, що усі інші витрати, зокрема, пов`язані з установкою пам`ятника, здійснювались з державної допомоги на поховання, та позивач не поніс жодних витрат зі своїх власних коштів, а також того, що відповідач був на похованні.

Вчетверте, в судовому засіданні 20.07.2022р. в присутності позивача, його представника та відповідача судом було оглянуто та прослухано СД диск з розмовою між ОСОБА_3 та онуком відповідачем у справі (а.с. № 133, 184-186, дія № 117).

З прослуханої розмови між ОСОБА_3 та відповідачем, роздруківка якої зроблена судом (а.с. № 188, 189) підтверджується факт крадіжки грошей у бабусі її онуком ОСОБА_8 (сином позивача) (роздруківка відеозапису № 1), а також беззаперечно вбачаються наміри ОСОБА_3 переоформити квартиру саме на відповідача і без усіляких зустрічних зі сторони відповідача зобов`язань, оскільки до неї погане ставлення з боку «Саши и ОСОБА_13 » і вона не хоче, що на них було щось оформлено - «….я не хочу вообще, чтобы у них что-то было. Пусть они работают, они умные, как он мне говорит, ты им деньги даешь, пусть они о тебе и заботяться…и я не хочу, чтобы он меня з таким настроением хоронил…» (роздруківка відеозапису № 2).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України).

Допитані в судовому засіданні 20.07.2022р. свідки сторони позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які суду свідчили про те, що позивач допомагав своїй матері, організував її поховання, суд оцінює критично, оскільки обидва свідка суду зазначили, що про ці обставини вони знають зі слів позивача. Крім того, ці свідки не дали суду жодного свідчення стосовно предмету позовних вимог, а саме тих обставин, що ОСОБА_3 уклала договір дарування внаслідок помилки.

За вищезазначеного, суд зазначає, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір дарування від 12.04.2019р. ОСОБА_3 уклала внаслідок помилки стосовно його істотних умов.

Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, отже задоволенню не підлягають.

З урахуванням тих обставин, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, у відповідності до положень ч.9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню і заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.07.2021р. (а.с. № 47).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, які понесені позивачем по оплаті судового збору при подачі позову та заяви про вжиття заходів забезпечення позовних вимог відносяться на його рахунок (а.с. № 6, 16).

На підставі викладеного, керуючись ст.229 ЦК України, постановами Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі № 759/17065/14-ц, від 24.03.2021р. у справі № 713/883/19, постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018р. у справі № 905/1227/17, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 128-131, ч.9 ст. 158, ст. 223, ч.1 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора) про визнання недійсним договору дарування від 12.04.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 764, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та за яким ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.07.2021р. та які виразилися в накладенні заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , а саме заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.