справа № 369/7918/19 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/531/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЖванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у якому просив стягнути з відповідачів солідарно борг з урахуванням пені та трьох відсотків річних у сумі 1 084 082,66 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що у січні 2007 року між сторонами укладений договір позики на суму 150 000,00 грн., що повернуті не були. У період 2008-2009 років ОСОБА_1 запевняв його, що має власний будівельний бізнес і тому йому необхідні кошти для завершення будівництва. 24 грудня 2009 року між ними укладений договір позики на суму 250 000,00 грн. на строк до 01 червня 2010 року, а також попередній договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 отримав 125 000,00 грн. При підписанні цих угод дружина ОСОБА_3 надала згоду на укладення цих правочинів. У подальшому між ними ще були укладені такі договори позики: 11 листопада 2011 року - на суму 100 000,00 грн. та 30 000,00 дол. США; 30 листопада 2011 року - на суму 10 000,00 дол. США; 25 липня 2017 року - на суму 25 000,00 дол. США. Вказані кошти повернуті не були. Протягом 2018 року позивач намагався домовитися з відповідачем ОСОБА_1 щодо повернення коштів у досудовому порядку. 28 грудня 2018 року шляхом спільних перемовин ними був погоджений загальний розмір заборгованості в розмірі 40 000,00 дол. США, які ОСОБА_1 зобов`язувався повертати частинами до 01 жовтня 2019 року. Разом з тим, погоджений графік виплат відповідач порушив та став уникати зустрічей. На час звернення до суду прострочена заборгованість складала 17 000,00 дол. США, що еквівалентно становлять 448 596,00 грн. за курсом Національного банку України (далі - НБУ), загальна заборгованість становила 40 000,00 дол. США, що за курсом НБУ - 1 055 520,00 грн. Пеня за період з 01 березня 2019 року по 20 червня 2019 року складала 24 433,12 грн; 3 % річних за цей же період - 4 129,54 грн. Також позивач зазначав, що грошові кошти отримані у позику та використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, а тому його дружина ОСОБА_3 має нести відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у сумі 1 055 520,00 грн та три відсотки річних у сумі 4 129,54 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що розписка від 28.12.2018 складена під психологічним тиском з боку позивача. Будь - яких коштів по цій розписці він не отримував, а інші розписки та попередній договір не мають відношення до даного спору. Всі зобов`язання перед позивачем виконані та заборгованості він не має. Суд не встановив дійсну правову природу правовідносин між сторонами. Крім того, на думку апелянта, суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 65 СК України та стягнув борг солідарно з ОСОБА_3 , оскільки будь - якого майна, використаного в інтересах сім`ї придбано не було.

У відзиві представник позивача ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що дружина позичальника надала свою згоду на отримання позики, яка бралася в інтересах сім`ї. Вважає, що відповідачі намагаються приховати належне їм майно і грошові кошти, щоб уникнути відповідальності. Після домовленостей та прощення позивачем значної частини боргу відповідач вказує, що на нього чинився психологічний тиск. Проте останній не звертався з позовом про визнання недійсною розписки від 28.12.2018. Відповідач не заперечує, що має багаторічні боргові зобов`язання перед позивачем. Саме розпискою від 28.12.2018 сторони дійшли компромісу та визначили суму, яка підлягає поверненню.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не подавала і рішення суду не оскаржувала.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року - без змін.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, постановлену за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції переглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в межах позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, які передані Верховним Судом на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Березовенко Р.В. (т.2, а.с. 197).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій. Справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи (т.2, а.с. 199-200).

У судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити.

Апелянт належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями (а.с. 118-120), до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 в цій частині залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у сумі 1 055 520,00 грн. та три відсотки річних у сумі 4 129,54 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У решті вимог позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та солідарно стягуючи заборгованість з відповідачів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позика була використана в інтересах сім`ї.

Відповідачка ОСОБА_3 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року не оскаржувала і апеляційну скаргу не подавала.

Натомість, скориставшись своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення, апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_1 , в якій просив скасувати рішення суду (в цілому) та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, тобто в повному обсязі. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується також з рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості і вказує доводи, відповідно до яких на його думку судове рішення в цій частині також є незаконним та безпідставним.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів щодо надання відповідачкою ОСОБА_3 повноважень відповідачу ОСОБА_1 на оскарження рішення суду першої інстанції в частині її особистих прав та обов`язків, які були вирішені судом. Тобто, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України наділений правом на оскарження судового рішення лише в частині позовний вимог ОСОБА_2 пред`явлених щодо нього.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та Конституцією України.

На важливості гарантування особі права на оскарження судового рішення неодноразово наголошував і Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ).

Як зазначено у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції», стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів якого є доступ до суду. Щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Відповідно до положень статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. Такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим винятково за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (рішення від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Таким чином, згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися винятково Конституцією та законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. У разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке надасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015).

Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в даній справі, здійснює апеляційний перегляд виключно в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за умови, що ОСОБА_3 вказане рішення суду не оскаржувала, а, отже, не реалізувала своє право на апеляційне оскарження (тобто на час перегляду є такою, що погодилася з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні), колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для перегляду законності оскаржуваного рішення суду в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за апеляційними вимогами іншого відповідача ОСОБА_1 .

За таких обставин, переглядаючи справу та не надаючи оцінку щодо суті висновків суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за відсутності її апеляційної скарги, а отже, відсутності підстав для перегляду, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова