У х в а л а

21 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 577/650/21

Провадження № 14-64зц22

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Анцупової Т. О., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.

ознайомилась із заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - відповідачі), які діють через законну представницю ОСОБА_3 (далі - представниця), про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року за виключними обставинами (далі - заява)

у справі за позовом ОСОБА_4 (далі - позивач) до відповідачів, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Конотопської міської ради, про стягнення боргу за договором позики та

в с т а н о в и л а :

у лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачів солідарно 503 412,00 грн за рахунок отриманого після смерті їхнього батька - ОСОБА_5 - спадкового майна.

28 вересня 2021 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: стягнув із кожного відповідача 251 706,00 грн; відмовив у задоволенні решти вимог. Мотивував так:

- позивач у встановлений частиною першою статті 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк (протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з 11 січня 2016 року) усно пред`явив представниці неповнолітніх спадкоємців-відповідачів вимогу про повернення заборгованості за договорами позики. Унаслідок цієї вимоги сторони досягнули усної домовленості про часткове повернення заборгованості;

- за розпискою від 29 грудня 2015 року останній платіж у сумі 100 доларів США представниця зробила 27 травня 2018 року, а за розпискою від 4 серпня 2015 року останній платіж у розмірі 50 доларів США - 10 грудня 2018 року. Тому позовна давність станом на 12 лютого 2021 року, коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за рахунок спадкового майна, перервалася та не сплила.

30 листопада 2021 року Сумський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 вересня 2021 року й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обґрунтував тим, що позивач пропустив преклюзивний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, а тому втратив право вимоги до відповідачів.

12 травня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою скасував постанову апеляційного суду та залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував тим, що представниця фактично підтвердила (визнала) факт пред`явлення позивачем як кредитором спадкодавця вимоги до неповнолітніх спадкоємців-відповідачів у межах шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дотриманням визначеного статтею 1281 ЦК України строку.

14 липня 2022 року відповідачі надіслали до Великої Палати Верховного Суду заяву (вх. № 125/0/255-22), у якій просили скасувати постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року та залишити без змін постанову апеляційного суду. Аргументували тим, що суди першої та касаційної інстанцій неправильно застосували норми права (зокрема приписи статті 19 Конституції України, пункту 2 частини четвертої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статей 253, 256, 257, частини четвертої статті 267, статті 509 ЦК України) та не застосували висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11, Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її відповідачам.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року. Отже, після прийняття 12 травня 2022 року постанови Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду заяви відповідачів. Тобто у цій справі Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд. А Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справуна розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав.

Незалежно від того, у якому складі розглядалася справа, Велика Палата Верховного Суду переглядає судові рішення за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України. Проте у справі відповідачів такої підстави нема.

Тому за відсутності юридичної підстави для розгляду заяви відповідачів у її прийнятті необхідно відмовити та повернути авторам. Така відмова не порушує право відповідачів на доступ до суду, бо вони вже реалізували це право у судах трьох інстанцій.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду із проханням ще одного розгляду справи спрямоване на перегляд рішень судів трьох інстанцій за відсутності для цього визначеної процесуальним законом підстави. Вказаний перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють через законну представницю ОСОБА_3 , про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Конотопської міської ради, про стягнення боргу за договором позики.

2. Зазначену заяву та додані до неї матеріали повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді: Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
Ю. Л. ВласовК. М. Пільков
І. В. Григор`єваО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівЛ. І. Рогач
І. В. ЖелєзнийО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковІ. В. Ткач
Л. Й. КатеринчукО. С. Ткачук
Г. Р. КретС. П. Штелик