Справа № 758/5931/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

23 червня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

за участю секретаря судового засідання - Сікора М. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Зазначала, що 11.02.1995 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

16.07.1998 року її чоловік ОСОБА_3 повідомив, що ним оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку заповіла йому його сестра ОСОБА_4

17.07.1998 року вона та її чоловік ОСОБА_3 зареєструвалися у зазначеній квартирі та з цього часу і по сьогоднішній вона постійно проживає та користується вказаною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер.

19.07.10 їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно чоловіка ОСОБА_3 - на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Власником іншої 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 не користується зазначеною квартирою та не проживає у ній.

Посилаючись на те, що вона вважала, що спірна квартира належала на праві особистої приватної власності її покійному чоловіку, вона добросовісно, відкрито і безперервно, протягом 22 років користується 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , а тому набула право власності на вказану частину нерухомого майна, на вказану частину квартири не претендує ні сам відповідач, ні інші особи, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У судове засідання позивач не з`явилася, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій вказав на те, що позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд постановив розглядати справу за відсутності представника позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, від нього не надходила заява про розгляд справа за його відсутності або про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив причини неявки до суду; не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив проводити заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.10 ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-11, 15-16).

Зазначена частина квартири належала на праві власності померлому чоловіку позивача - ОСОБА_3 (а.с. 8-10).

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 25.02.20 за даними книг КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрований за: ОСОБА_1 (1/2 частина), ОСОБА_2 (1/2 частина) (а.с. 20).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 17.05.21 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 27.01.1989 року по теперішній час (а.с. 26).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч. 1- 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.19 у справі № 910/17274/17 добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому, є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказів того, що у ОСОБА_1 , як володільця спірної частини квартири не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, останньою суду не надано.

Крім того, судом установлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_3 є - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині кожний, доказів того, що ОСОБА_2 відмовився від свого права власності на 1/2 частину спірної квартири суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, та ураховуючи принцип непорушності права власності та те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 на 1/2 частини спірної квартири, яка на праві власності належить ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 128, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 280, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 344 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , номер і серія паспорта НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , номер і серія паспорта або реєстраційний номер платника податків не відомі) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя С. С. Захарчук