Справа № 370/2621/21
Провадження №2/369/4697/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2022 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про забезпечення позову у справі № 370/2621/21 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про захист порушеного права Кредитора, шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за Заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-43245565 від 22.01.2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист порушеного права Кредитора, шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за Заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-43245565 від 22.01.2020 року.

При подачі позовної заяви, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 : 3/5 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації права власності 19.06.2008 року. Форма власності приватна спільна часткова, розмір частки власності 3/5 шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування заяви позивач посилався на те, що ним подано позов до ОСОБА_1 про захист порушеного права Кредитора, шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за Заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-43245565 від 22.01.2020 року.

Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.06.2021 року № 134971328 ОСОБА_1 належить на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: 3/5 будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві спільно часткової приватної власності на підставі договору дарування № 2-1308 від 23.05.2008 року, посвідченого Макарівською державною нотаріальною конторою.

Таким чином, з огляду на те, що заявлені вимоги мають значний розмір 118 966 грн. 31 коп. та враховуючи відсутність належного виконання зобов`язання, в тому числі після пред`явлення позову, заявлений спосіб забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належне Відповідачеві на праві власності нерухоме майно, є адекватним способом запобіганню можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача при виконанні судового рішення у випадку задоволення позовних вимог та недопущення відчуження цього майна під час розгляду справи, з метою подальшого приховування та унеможливлення його реалізації в тому числі через органи ДВС у випадку ухвалення рішення на користь позивача та звернення до відповідних органів із виконавчими документами.

Накладення арешту на дане нерухоме майно стане стимулюванням щодо виконання боргових зобов`язань перед Банком та гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Єропейський суд з прав людини у рішення від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

З матеріалів заяви вбачається, що предметом спору є стягнення заборгованості в розмірі 118 966,31 грн.

У заяві про забезпечення позову позивач не наводить даних про відсутність у відповідача ОСОБА_1 доходів чи рухомого майна, на яке згідно з вимогами законодавства першочергово звертається стягнення в порядку примусового виконання рішення. Звернення стягнення на нерухоме майно передбачено лише у разі відсутності доходу та іншого рухомого майна.

Переконливих доказів ймовірності відчуження майна на користь інших осіб чи здійснення інших дій, що значно зменшить вартість майна, заявником суду не надано, а тому не є обґрунтованими для забезпечення позову та не підтвердженими доказами наявність фактичних обставин, за яких існує ризик відчуження майна.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові від 17.10.2018 року у справі № 183/5864/17-ц Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається зі змісту заяви, заява про забезпечення позову ґрунтується лише на особистому припущені позивача щодо унеможливлення виконання рішення суду. При цьому, позивачем не подано жодних доказів в обґрунтування своєї заяви про забезпечення позову, в той час як відповідно до вимог чинного законодавства обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Посилання позивача на невиконання боржником умов кредитного договору, як на підставу для задоволення заяви про забезпечення позову, не може бути прийнято до уваги, оскільки беззаперечно не свідчить про невиконання відповідачем рішення суду, ухваленого за результатами розгляду справи.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснення судом, зокрема, з урахуванням співмірності та співвідношенням прав (інтересів), про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Оскільки заявник вказав майно, яке належить частково відповідачу, та на яке може бути накладено арешт, але не зазначив його вартість та не надав інформації про майновий стан відповідача, та відсутність цих відомостей унеможливлює вирішення питання щодо забезпечення позову з додержанням принципу співмірності позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач не обґрунтував необхідності забезпечення позову, не визначив вартість об`єкту нерухомого майна щодо якого ставиться питання про арешт, не довів співмірність заявлених позовних вимог та запропонованого виду забезпечення.

Доводи позивача про те, що накладення арешту на нерухоме майно стане стимулюванням щодо виконання боргових зобов`язань перед банком та гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки стимулювання боргових зобов`язань не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ч.2 ст.149 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, заходи забезпечення позову, які просить вжити представник позивача, не відповідають меті застосування правового інституту забезпечення позову та можуть призвести до явно непропорційного втручання у право власності відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості заяви позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, ймовірності унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту в разі невжиття таких заходів, адекватності вимог позивача про забезпечення позову, з урахуванням дотримання балансу інтересів сторін, суд дійшов до висновку про об`єктивну відсутність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_1 .

Позивач не довів, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Такі наслідки не випливають безпосередньо із суті спору.

За вказаних обставин, у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149-153, 258, 259, 260, 261, 351 - 355 ЦПК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк`про забезпечення позову у справі № 370/2621/21 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про захист порушеного права Кредитора, шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за Заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-43245565 від 22.01.2020 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Янченко