РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2022 р. смт Тиврів 145/1020/20

2/145/103/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Цюпій О.П.

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" до ОСОБА_1 про стягнення регресної заборгованості,

встановив:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулося до суду із позовом, в якому вказує, що 14.05.2019 між ОСОБА_1 та ТДВ СК «Альфа-Гарант» укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ-.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії від 15.12.2019 зафіксовано, що відповідач рухався на забезпеченому автомобілі з причепом у бік м.Вінниця, заїхав лівим колесом автомобіля та лівим колесом причепа в яму, причеп підкинуло на зустрічну смугу руху, в ході чого здійснив зіткнення з автомобілем «ГАЗ3110», д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в бік смт Тиврів, після того як почув удав, зупинився, розвернувся і поїхав у бік автомобіля «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_1 , через те і покинув місце зіткнення.

Постановою Тиврівського районного суд Вінницької області у справі № 145/2174/19 від 13.01.2020 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП та встановлено, що відповідач залишив місце ДТП, що було зафіксовано в Схемі ДТП та письмовими поясненнями свідків. Відповідно постанови Вінницького апеляційного суду від 04.03.2020 - постанова Тиврівського суду залишена без змін.

ДТП сталася з вини водія забезпеченого транспортного засобу «АЗЛК 2140» д.н.з. НОМЕР_2 , який в подальшому залишив місце ДТП. Вина водія ОСОБА_1 у настанні дорожньо-транспортної пригоди від 15.12.2019 також встановлена постановою Тиврівського районного суду Вінницької області у справі 145/2146/19 від 13.01.2020.

Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «АЗЛК 2140» д.н.з. НОМЕР_2 застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом № АМ-, постраждала особа ОСОБА_2 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування від 18.12.2019 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» для відшкодування витрат на відновлення пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП, та надала усі необхідні документи, для здійснення страхового відшкодування.

ТДВ СК «Альфа-Гарант» належно виконало свої зобов`язання за полісом №АМ-. 13.03.2020 ТДВ СК «Альфа-Гарант» було сплачено на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 4 260 грн. 49 коп.

Оскільки винним у дорожньо-транспортній пригоді, який спричинив страховий випадок, є ОСОБА_1 , який залишив місце ДТП, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді (у даному випадку до відповідача згідно ч.1 ст. 1191 ЦК України), про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу.

Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» 4260 грн. 49 коп. виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу та судовий збір у розмірі 2 102 гривні.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у відсутності представника ТДВ СК «Альфа-Гарант», позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві на позов, відповідно до якого вважає, що підстав для задоволення позову ТДВ СК «Альфа-Гарант» немає.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч.4, ч.6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» причіп є самостійним наземним транспортним засобом, який підлягає державній реєстрації. У полісі (у розумінні цього договору) зазначено (п.2), що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно ч. «в» п.38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик, після виплати страхового відшкодування, має право подавати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Судом встановлено, що 14.05.2019 між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9878424 (а.с.15), згідно якого забезпечений транспортний засіб - АЗЛК 2140, номерний знак НОМЕР_3 .

Постановою Тиврівського районного суд Вінницької області у справі №145/2174/19 від 13.01.2020 від 13.01.2020 (а.с.8), залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 04.03.2020 (а.с.10-13) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «АЗЛК 2140» д.н.з. НОМЕР_2 застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом № АМ-.

Постраждалому ОСОБА_2 , який звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування від 18.12.2019 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» для відшкодування витрат на відновлення пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП.

Звертаючись із позовом до ОСОБА_1 про стягнення регресної заборгованості, позивач посилається на ст.1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Підставами позову зазначає, що Тиврівським районним судом Вінницької області у справі № 145/2174/19 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП та встановлено, що відповідач залишив місце ДТП, що було зафіксовано на схемі ДТП та письмовими поясненнями свідків. У зв`язку з цим, посилаючись на положення ЦПК України стосовно звільнення від необхідності доведення фактів, встановлених у судовому рішенні, що набуло законної сили, зробив висновок, що ОСОБА_1 залишив місце ДТП, а тому на підставі ст. 38 Закону у нього виникло право регресу до відповідача.

Правовідносини з приводу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів регулюються спеціальним Законом, у т.ч. і право регресу страховика до страхувальника.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц зробила наступні висновки (п.п. 35, 38 постанови):

«35. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача школи на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

38. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної і вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист».

З огляду на наведене, для звернення за регресним відшкодуванням сплачено потерпілому шкоди, страховикові слід довести наявність складу юридичного факту із переліку, передбаченого статтею 38 Закону.

Позивач таким фактом зазначає залишення ОСОБА_1 місця дорожньо- транспортної пригоди та вважає, що такий факт встановлено судом, у зв`язку із чим він не підлягає доказуванню.

Однак, як вбачається із постанови Тиврівського районного суду Вінницької області від 13.01.2020 у справі № 145/2174/19: «Вина ОСОБА_1 стверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 15.12.2019 р., та іншими матеріалами справи, зокрема його поясненнями, наданими в судовому засіданні, письмовими поясненнями правопорушника ОСОБА_1 від 15.12.2019 р., згідно яких він рухався на своєму автомобілі з причепом у бік м. Вінниця, заїхав лівим колесом автомобіля та лівим колесом причепа в яму, причеп підкинуло на зустрічну смугу руху, в ході чого здійснив зіткнення з автомобілем "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в бік смт Тиврів, після того як почув удар, зупинився, розвернувся і поїхав у бік автомобіля "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 , через те і покинув місце зіткнення; схемою місця ДТП, згідно якої на момент огляду транспортний засіб "АЗЛК 2140 "д.н. НОМЕР_4 з причепом ПГМФ 830410 стоїть позаду автомобіля "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 в одному напрямку...».

При цьому, не можна вважати пояснення ОСОБА_1 в частині: «... після того як почув удар, зупинився, розвернувся і поїхав у бік автомобіля "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 , через те і покинув місце зіткнення...» встановленням судом факту залишення ним місця ДТП, оскільки словосполучення «покинув місце зіткнення» по-перше, зазначено у судовому рішенні не як встановлений факт, а як те що було записано у письмових поясненнях ОСОБА_1 від 15.12.2019, а по друге, це словосполучення не є тотожним із поняттям «залишення місця ДТП».

Відповідно до п.1.10 статті 1 ПДР залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

Очевидно, що, виходячи із законодавчо визначеного поняття «залишення місця дорожньо-транспортної пригоди», ОСОБА_1 місця ДТП не залишав, оскільки його переміщення від місця зіткнення не було спрямовано на приховання факту ДТП або обставин її скоєння та не спричинила необхідності проведення поліцейських заходів, направлених на розшук самого ОСОБА_1 та/або його транспортного засобу. Ця обставина як раз і встановлена у судовому рішенні на підставі схеми місця ДТП, згідно якої «на момент огляду транспортний засіб "АЗЛК 2140 "д.н. НОМЕР_4 з причепом ПГМФ 830410 стоїть позаду автомобіля "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 в одному напрямку.»

Виходячи з наведеного, у діях ОСОБА_1 , який після зіткнення транспортних засобів не залишив місце ДТП, а лише перемістив свій автомобіль на певну відстань у межах місця такої пригоди, - відсутній як склад такого правопорушення так і саме діяння, яке можна було б підвести під законодавчо визначене поняття залишення місця ДТП.

За таких обставин відсутня і передбачена пп.в) п.38.1.1. ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстава, яка надавала б позивачеві право на регресний позов до відповідача.

Залишення місця дорожньо-транспортної пригоди має містити для його наявності певний склад - дії, спрямовані на приховання факту ДТП або обставин її скоєння, з обов`язковою сукупністю наслідків таких дій - спричинення необхідності проведення поліцейських розшукових заходів.

Постанова Тиврівського районного суду у справі № 145/2147/20 таким доказом не є оскільки, як вбачається із її описової частини, судом не було встановлено у діях ОСОБА_1 дій, спрямованих на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідній проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) ОСОБА_1 та (або) його транспортного засобу.

Так, по справі "Сєрков проти України" у рішенні від 07.07.2011 (остаточне 07.10.2011) Європейський суд дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, у зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом, та, по-друге, у зв`язку з тим, що судами всупереч національного законодавства не було застосовано підхід, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Крім того, у постановах Тиврівського районного суду від 13.01.2020 зазначено, що ОСОБА_1 рухався на своєму автомобілі з причепом у бік м. Вінниця, заїхав лівим колесом автомобіля та лівим колесом причепа в яму, причеп підкинуло на зустрічну смугу руху, в ході чого здійснив зіткнення з автомобілем "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в бік смт Тиврів, після того як почув удар, зупинився, розвернувся і поїхав у бік автомобіля "ГАЗ 3110", д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, схемою місця ДТП, згідно якої на момент огляду транспортний засіб "АЗЛК 2140 "д.н. НОМЕР_5 з причепом ПГМФ 830410 стоїть позаду автомобіля "ГАЗ 3110".

Згідно повідомлення про ДТП від потерпілого від 16.12.2019 (а.с.22-23) обставини події зазначено так: «Водій автомобіля Москвич НОМЕР_3 з причіпом НОМЕР_6 рухаючись в напрямку Вінниці входячи в поворот причіп попав на вибоїну внаслідок чого його винесло на смугу зустрічного руху де в цей час проїжджав автомобіль ГАЗ 3110 де причіп пошкодив передню частину». Дані про іншого учасника ДТП: «Транспортний засіб Москвич НОМЕР_3 / причіп НОМЕР_6 . Пошкодження ТЗ іншого учасника - диск поламаний причіпа крило причіпа зліва». Також надано копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ №9878424, яким забезпечений транспортний засіб АЗЛК 2140, номерний знак НОМЕР_3 .

Як вбачається із зазначених доказів, що наявні у матеріалах справи, ДТП було спричинено причепом, про що, у т.ч., говорять пошкодження на ньому. При цьому, сам автомобіль ОСОБА_1 не постраждав та, відповідно, не був задіяний у зіткненні ТЗ.

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» причіп є самостійним наземним транспортним засобом, який підлягає державній реєстрації. У полісі (у розумінні цього договору) зазначено (п.2), що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

За полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ- (а.с.15) ТДВ СК «Альфа-Гарант» застрахував цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «АЗЛК 2140» д.н.з. НОМЕР_2 , який є забезпеченим транспортним засобом.

Згідно п.2 зазначеного полісу страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участі транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Однак договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було укладено між позивачем та відповідачем лише на автомобіль. Причіп застраховано не було, у зв`язку із чим він не є забезпеченим транспортним засобом та, відповідно, позивач не був зобов`язаний відшкодовувати потерпілому збитки, які спричинені транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність власника якого не була застрахована позивачем.

Суд вважає, що позивач здійснив страхову виплату потерпілому за відсутності такого обов`язку зі свого боку, тому ОСОБА_1 , не будучи пов`язаним із позивачем договірними обов`язками стосовно страхування причепа, з участю якого сталася ДТП, не зобов`язаний відшкодовувати позивачеві його виплати, здійснені помилково на власний ризик.

Згідно пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Суд вважає, що оскільки регресний позов подано до водія транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП та який не був при цьому забезпеченим, у зв`язку із чим відсутня передбачена пп.в) п.38.1.1. ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстава, яка надавала б позивачеві право на регресний позов до відповідача.

За таких обставин позивач не має права зворотної вимоги до відповідача в розмірі виплаченого відшкодування, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст. ст. 16, 979, 985, 989, 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», п. 33.1 ст. 33, п.п.а п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

ухвалив:

В задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 30 липня 2022 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.