Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника відповідача 1 ОСОБА_4.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з наймачів коштів за користування житлом та комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з наймачів коштів за користування житлом та комунальні послуги.

Позовні вимоги мотивував тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі були попередніми власниками вказаного нерухомого майна та зареєстровані у квартирі з 1994 року по день звернення до суду з даним позовом. Після того, як позивач оформив право власності на вказану квартиру в грудні 2019 року він звернувся до відповідачів з проханням виселитися. Відповідачі попросили позивача пожити місяць-два у квартирі та зобов`язувалися здійснювати орендну плата та плату за комунальні послуги. Після спливу зазначеного терміну, відповідачі не виїхали з житла та продовжують проживати й надалі. За житло кошти не сплачують, за комунальні послуги виникли борги по оплаті. Крім того, відповідачі звернулися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння де предметом спору є квартира АДРЕСА_1 . В мирному порядку спір врегулювати не вдалося можливим, тому позивач звернувся до суду з позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. На задоволенні позовних вимог наполягала та просила задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити в позові. В своїх додаткових письмових поясненнях зазначив, що між позивачем та відповідачами відсутні договірні відносини щодо орендної плати та оплати комунальних послуг. Щодо розміру боргу, зазначеного позивачем, останнім не надано належного доказу на підтвердження заявленої суми. Крім того, є судове рішення яким частково задоволено позов та визнано незаконною реєстрацію права власності за АТ «Дельта банк» на вказану квартиру. На даний час воно оскаржується в апеляційній інстанції.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 05.08.2019 року, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» передає квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 , а останній приймає майно і сплачує з нього обумовлену грошову суму у розмірі та і порядку передбаченому цим договором. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2203.

05.12.2019 року право власності на вказану вище квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності , що підтверджується відповідним витягом.

Звертаючись до суду із позовом позивач в своєму позові зазначив, що після належного оформлення права власності на вказану вище квартиру в грудні 2019 року він звернувся до відповідачів щодо виселення їх з квартири, але вони попросили дозволити їм тимчасово, до переїзду в нове житло, пожити в його квартирі. Усно домовились, що відповідачів можуть пожити в квартирі один-два місця, сплачуючи при цьому за житло, а також за житлово-комунальні послуги. Але, зі спливом двох місяців відповідачі з квартири не виселились і продовжують проживати і досі. Заборгованості за житло та житлово-комунальні послуги не сплатили.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 820 ЦК України розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла.

З матеріалів справи та пояснень представника відповідача 1 вбачається, що письмового договору найму житла між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не укладалось, а отже в підстав для стягнення з відповідачів плати за житло немає.

Що стосується стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, то слід зазначити наступне.

За ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 68 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Аналіз даних положенні чинного законодавства, дає підстави для висновку, що за загальним правилом, право на стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги має виробник або виконавець житлово-комунальних послуг.

З позову та матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги виконавцем або виробником яких позивач не є. Період з який виникла заборгованість з доданих до матеріалів справи доказів встановити не надається можливим. Заборгованість за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 позивачем, як власником квартири, не сплачені.

Отже, у позивача не виникло право стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду з даним позовом розмірі.

На підставі викладеного, керуючись Житловим кодексом Української РСР, Законом України «Про жилого-комунальні послуги», ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 77-80, 88, 89, 133, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з наймачів коштів за користування житлом та комунальні послуги відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.08.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.О.Яровенко