Провадження № 2/369/2047/22
17.06.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Волчко А.Я.
при секретарі: Миголь А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06 лютого 2013 року, та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2013 року.
В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 04.12.2013 року - власник; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 15.08.2017 року - племінник;
Даний факт підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб за №04-49/4746 від 08.09.2021 року, Центру надання адміністративних послуг Білогородської сільської ради.
Відповідач ОСОБА_2 являється її племінником.
Так, відповідач ОСОБА_2 з 2017 року (з часу реєстрації) і по теперішній час не проживав та не проживає квартирі АДРЕСА_1 , особистих його речей в квартирі не має.
Даний факт підтверджується, актом перевірки житлових умов депутата Білогородської сільської ради від 07.09.2021 року.
Комунальні платежі за опалення, газопостачання нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб а саме на 2-х чоловік які за реєстровані в квартирі, хоча відповідач ОСОБА_2 не проживав та не проживає за вказаною адресою з 2017 року, жодних матеріальних витрат щодо оплати комунальних послуг та витрат, щодо утримання належної мені квартири ОСОБА_2 - не ніс та не несе.
Таким чином позивач, ОСОБА_1 вносить платню за особу, яка з 2017 року і по теперішній час не проживала та не проживає за вищезазначеною адресою, та внаслідок чого не маю змоги оформити субсидію на комунальні послуги.
Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, точна адреса йому не відома. Добровільно зареєструватися за місцем справжнього проживання, виконуючи вимоги ст. б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та знятися з даного місця реєстрації вона відмовляється.
Вищезазначені обставини, так факт не проживання відповідача з 2017 року і по теперішній час в належній їй квартирі, можуть також підтвердити свідки які є її сусідами, а саме: ОСОБА_3 , що проживає: АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 , що проживає: АДРЕСА_3 .
Виходячи з того, що відповідач вибув з останнього місця реєстрації до іншого постійного місця проживання, не з`являвся за останнім місцем реєстрації та не проживає понад встановлені строки (понад 6 місяців) тому вважає, що є всі підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене просили постановити рішення яким, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 .
Ухвалою суду від 17.09.2021 року суддею Волчко А.Я. відкрито провадження та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 01.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.
Позивач, подав через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечувала.
Сторона відповідача правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася, в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами з ухваленням заочного рішення в справі.
Суд, дослідивши докази, які містяться у матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про задоволення позовної заяви, виходячи з наступного.
На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що ОСОБА_1 , є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06 лютого 2013 року, та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2013 року.
В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 04.12.2013 року - власник; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 15.08.2017 року - племінник;
Даний факт підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб за №04-49/4746 від 08.09.2021 року, Центру надання адміністративних послуг Білогородської сільської ради.
Відповідач ОСОБА_2 являється її племінником.
Так, відповідач ОСОБА_2 з 2017 року (з часу реєстрації) і по теперішній час не проживав та не проживає квартирі АДРЕСА_1 , особистих його речей в квартирі не має.
Даний факт підтверджується, актом перевірки житлових умов депутата Білогородської сільської ради від 07.09.2021 року.
Комунальні платежі за опалення, газопостачання нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб а саме на 2-х чоловік які за реєстровані в квартирі, хоча відповідач ОСОБА_2 не проживав та не проживає за вказаною адресою з 2017 року, жодних матеріальних витрат щодо оплати комунальних послуг та витрат, щодо утримання належної мені квартири ОСОБА_2 - не ніс та не несе.
Таким чином позивач, ОСОБА_1 вносить платню за особу, яка з 2017 року і по теперішній час не проживала та не проживає за вищезазначеною адресою, та внаслідок чого не маю змоги оформити субсидію на комунальні послуги.
Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, точна адреса йому не відома. Добровільно зареєструватися за місцем справжнього проживання, виконуючи вимоги ст. б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та знятися з даного місця реєстрації вона відмовляється.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має право передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом.
Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною будинком суду не надано.
Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, в нього відсутнє право власності на це житло й він в ньому фактично не проживає й не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідача відсутнє право на користування вказаним приміщенням.
При цьому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідачка, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 908, 00 грн. сплаченого судового збору.
Інформація про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: А.Я. Волчко