Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 345/3606/20

провадження № 61-1603св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року у складі судді Кулаєць Б. О. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заяву мотивовано тим, що вона з 1999 року до 14 вересня 2018 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . З часу розірвання шлюбу ОСОБА_2 вчиняє відносно неї, її батьків та їх спільного сина психологічне насильство, принижує та ображає, погрожує фізичною розправою та знищенням майна.

Крім цього, останні два роки ОСОБА_2 переслідує її, стежить за нею та погрожує їй, внаслідок чого вона змушена проводити час вдома, оскільки боїться за своє життя та життя своїх батьків.

У зв`язку з такими діями ОСОБА_2 вона була вимушена звертатися за психологічною допомогою до Управління в справах сім`ї, молоді, фізичної культури і спорту Калуської міської ради Івано-Франківської області.

Також внаслідок чисельних конфліктів, спровокованих ОСОБА_2 , вона неодноразово викликала працівників поліції та зверталася з відповідними заявами до Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, однак, незважаючи на ряд заходів, вжитих працівниками поліції відносно ОСОБА_2 , останній відповідних висновків для себе не зробив та своєї поведінки не змінив.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язок, зокрема, заборонити перебування в місці проживання ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 та місця її роботи на АДРЕСА_2 ; заборонити наближатися ближче 500 метрів до місця проживання, перебування ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .

Встановлено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладено на нього наступні обов`язки строком на шість місяців: заборонено перебувати за місцем проживання постраждалої ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 та за її місцем роботи на АДРЕСА_2 ; заборонено наближатися ближче 500 метрів до місця проживання, перебування постраждалої ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що наявні ризики повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, зокрема, за місцем проживання ОСОБА_1 та місцем її роботи. Оскільки є доведеним факт, що існує загроза продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту суд першої інстанції правомірно застосував обмежувальний припис до ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19 (провадження 61-16980св19).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази які підтверджують факти вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно ОСОБА_1 , на час розгляду справи заявником не надано до суду рішення суду, яке набрало законної сили, яким підтверджено факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що не брав участі у судовому засіданні під час розгляду його апеляційної скарги, оскільки не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.

У квітні 2021 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року і витребувано із Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області цивільну справу № 345/3606/20.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

З 01 жовтня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2018 року було розірвано.

Факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 підтверджується талонами-повідомлення Єдиного обліку від 07 серпня 2020 року № 8209 та від 17 вересня 2020 року № 9877 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Відповідно до листа Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 01 жовтня 2020 року № 18178/59/01-2020 підтверджено факти того, що 02 серпня 2020 року, 03 серпня 2020 року, 04 серпня 2020 року, 05 серпня 2020 року, 06 серпня 2020 року, 07 серпня 2020 року, 15 вересня 2020 року та 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів з приводу переслідувань, погроз, конфліктів, чіплянь на робочому місці, нецензурного висловлювання в її сторону та образ з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Неодноразові звернення ОСОБА_1 були зареєстровані у Калуському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), 26 вересня 2019 року в справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року в справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року в справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року в справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 752/10604/19 (провадження № 61-3604св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21 (провадження № 61-7884св21).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 201/5512/20

(провадження № 61-86св21) зроблено висновок про те, що «неодноразові звернення заявника до правоохоронних органів та наявність термінового заборонного припису стосовно кривдника не підтверджують факт вчинення особою насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України), і не є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства заінтересованою особою щодо колишньої дружини та спільних дітей, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом».

Сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству (постанови Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19 (провадження № 61-3510св20), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Як на підставу для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 . ОСОБА_1 вказувала, що останній регулярно здійснює стосовно неї її батьків та їх спільного сина дії з ознаками психологічного, фізичного та економічного насильства. Посилалася на неодноразові звернення до правоохоронних органів стосовно вчинення таких дій.

Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи листом Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 01 жовтня 2020 року № 18178/59/01-2020, відповідно до якого підтверджено факти того, що 02 серпня 2020 року, 03 серпня 2020 року, 04 серпня 2020 року, 05 серпня 2020 року, 06 серпня 2020 року, 07 серпня 2020 року, 15 вересня 2020 року та 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів з приводу переслідувань, погроз, конфліктів, чіплянь на робочому місці, нецензурного висловлювання в її сторону та образ з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Неодноразові звернення ОСОБА_1 були зареєстровані у Калуському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Цим листом Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 01 жовтня 2020 року № 18178/59/01-2020 також підтверджено, що за повідомленнями, що надійшли 06 серпня 2020 року зі служби 102 від ОСОБА_1 о 23 год. 02 хв. та о 23 год. 27 хв., в ході реагування за цими повідомленнями ОСОБА_1 від 06 серпня 2020 року, на громадянина ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за статтею 173 КУпАП серії АПР18 № 377706.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що матеріали справи містять докази вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства стосовно ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих ОСОБА_1 , врахувавши характер вчинених ОСОБА_2 протиправних дій, ризики вірогідності повторного вчинення останнім домашнього насильства, беручи до уваги нагальну необхідність захисту ОСОБА_1 від насильства у сім`ї, дійшли правильного висновку про можливість застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження строком на шість місяців, зокрема, заборонено перебувати за місцем проживання постраждалої ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 та за її місцем роботи на АДРЕСА_2 ; заборонено наближатися ближче 500 метрів до місця проживання, перебування постраждалої ОСОБА_1 .

Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про неналежне повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, з огляду на таке.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 22 жовтня 2020 року призначено до судового розгляду в Івано-Франківському апеляційному суді на 05 січня 2021 року.

18 грудня 2020 року ОСОБА_2 отримав зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 72).

Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду викладених у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19 (провадження 61-16980св19), оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованих висновків про задоволення заяви.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк