ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3157/22 Справа № 205/82/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Європейська агенція з повернення борів до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Європейська агенція з повернення борів (далі ТОВ ФК ЄАПБ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством Актабанк (далі ПАТ Актабанк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 185395.

23 березня 2018 року між ПАТ Актабанк та ТОВ ФК ЄАПБ укладено договір відступлення права вимоги № 2, у відповідності до умов якого, ПАТ Актабанк відступає шляхом продажу ТОВ ФК ЄАПБ належні банку, а ТОВ ФК ЄАПБ набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором права вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

Згідно пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги ТОВ ФК ЄАПБ в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань розмір прав вимоги, які переходять до ТОВ ФК ЄАПБ, вказаний у додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до ТОВ ФК ЄАПБ у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ ФК ЄАПБ набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в розмірі 11 473,91 грн., з яких: 11 066,93 грн. заборгованість за основним боргом; 3,08 грн. заборгованість за процентами; 3,90 грн. заборгованість за комісією; 400,00 грн. штрафи, пені.

На виконання пункту 3.4 договору про відступлення прав вимоги, згідно із вимогами статей 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення Укрпошти ТОВ ФК ЄАПБ було направлено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних до бази персональних даних.

Позивач зазначав, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 23 березня 2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

По теперішній час відповідач грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 185395 від 22 листопада 2012 року в розмірі 11 473,91 грн., яка складається із: 11 066,93 грн. заборгованість за основним боргом; 3,08 грн. заборгованість за процентами; 3,90 грн. заборгованість за комісією; 400,00 грн. штрафи, пені; а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК ЄАПБ заборгованість за кредитним договором № 185395 від 22 листопада 2012 року в розмірі 11 470,01 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року, виклавши абзац другий наступним змістом: «Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів» () заборгованість у розмірі 11 470 грн. 01 коп., з яких: 11 066 грн. 93 коп. заборгованість за основним боргом; 03 грн. 08 коп. заборгованість за процентами; 400 грн. 00 коп. штрафи, пені, а також понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 101 грн. 28 коп.».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не звернув увагу на те, що позивачем не доведено факт належного повідомлення його про укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки в матеріалах справи відсутнє як саме повідомлення, так і докази направлення позивачем такого повідомлення на адресу відповідача, та факт його отримання відповідачем.

Зазначає, що дія виданої банком кредитної картки закінчилась у листопаді 2014 року, картка не перевипускалась, перебіг позовної давності розпочався 01 грудня 2014 року. Отже, строк позовної давності зі сплати штрафів, пені закінчився 01 грудня 2015 року, а строк позовної давності в частині інших вимог позивача 01 грудня 2017 року, внаслідок чого на момент укладення 23 березня 2018 року договору про відступлення права вимоги, у ПАТ Актабанк вже було відсутнє право будь-яких вимог до відповідача. Таким чином, право вимоги до відповідача є недійсним, як з боку ПАТ Актабанк, так і з боку позивача, внаслідок чого позов подано особою, яка такого права не має.

Посилання позивача на пункт 7.9 кредитного договору не відповідає вимогам закону. Так, цим пунктом договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків з користування кредитом, винагороди, штрафів, неустойки за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 10 років. Однак, згідно з вимогами глави 19 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу (стаття 256 ЦК України). Таким чином, у кредитному договорі відсутні положення збільшення сторонами строку позовної давності. Також, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. В матеріалах справи такі документи відсутні, і до цього часу позивачем на підтвердження своїх вимог не надані, як до суду, так і до відома відповідача. Крім того, позивачем до цього часу не доведено і факт наявності заборгованості та її розмір. Протягом дії вищевказаного договору, ним своєчасно сплачувались кошти, з урахуванням вимог вищезазначеного договору, про що свідчить відсутність в матеріалах договору будь-яких повідомлень та вимог, які б надсилались на його адресу як банком, так і позивачем. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Позивачем не надано розрахунок заборгованості за період з 23 грудня 2012 року по 23 березня 2018 року та первинні документи, на підставі яких таких розрахунок проведено. В обґрунтування наявності заборгованості саме в такому розмірі, як значив позивач у позові, докази останнім також не надано. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Позивачем до розрахунку заборгованості одночасно включено як штрафи, так і пені, а тому позов в цій частині є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що в іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення комісії сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2012 року між ПАТ Актабанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 185395 (а.с.4-7).

23 березня 2018 року між ПАТ Актабанк та ТОВ ФК ЄАПБ укладено договір відступлення права вимоги № 2, у відповідності до умов якого, ТОВ ФК ЄАПБ приймає належні ПАТ Актабанк права грошової вимоги між кредитором та боржником (а.с.18-19).

Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ ФК ЄАПБ набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в розмірі 11 473,91 грн., з яких: 11 066,93 грн. заборгованість за основним боргом; 3,08 грн. заборгованість за процентами; 3,90 грн. заборгованість за комісією; 400,00 грн. штрафи, пені (а.с.20).

Згідно з умовами кредитного договору № 185395 від 22 листопада 2012 року позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договорами.

Також судом установлено, що відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права вимоги до відповідача, не було здійснено жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ ФК ЄАПБ, ні на рахунки попереднього кредитора.

Крім того, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 23 березня 2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором за період з 23 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року становить 11 473,91 грн., яка складається із: 11 066,93 грн. заборгованість за основним боргом; 3,08 грн. заборгованість за процентами; 3,90 грн. заборгованість за комісією; 400,00 грн. штрафи, пені (а.с.14).

ТОВ ФК ЄАПБ, який набув права грошової вимоги, 27 березня 2018 року на адресу відповідача, яка зазначена у кредитному договорі, простою кореспонденцією були надіслані належним чином засвідчені повідомлення про відступлення права вимоги та включення персональних даних відповідача до бази персональних даних (а.с.15).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 470,01 грн., суд першої інстанції виходив з того, що всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти, та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум позичальнику у вигляді тілу кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Як вбачається із змісту кредитного договору між позичальником та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати штрафів у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу (пункт 3 кредитного договору).

Підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведено факт належного повідомлення його про укладення договору про відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє, оскільки за положеннями статей 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, заміна кредитора у зобов`язанні не припиняє самого зобов`язання та не впливає на дійсність основного правочину.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2015 року по справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Крім того, відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак, відповідач не надав належних доказів на підтвердження виконання в повному обсязі умов кредитного договору ані первісному, ані новому кредитору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року та порушення його прав або ж факту протиправної поведінки відповідача, тоді як, відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого ним заявлено в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Частиною другою статті 259 ЦК України передбачено, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; первісний кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, а саме ПАТ Актабанк, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Згідно пункту 7.9. кредитного договору № 185395 від 22 листопада 2012 року термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, штрафів, неустойки за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 10 (десять) років.

Відповідно до пункту 9.1 кредитного договору № 185395 від 22 листопада 2012 року договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за договором та закриття карткового рахунку.

Таким чином, враховуючи пункт 7.9 кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку приходить, що сторони кредитного договору досягли домовленості про збільшення позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та/або штрафів, яка обмежується останніми 10 роками.

Отже, строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому підстави для його застосування відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається із змісту кредитного договору та розрахунку заборгованості, за прострочення зобов`язання відповідачу нараховувався виключно штраф.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Акцент-Банк залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко