Номер провадження 2/754/2472/22
Справа №754/142/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28 липня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору про надання позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

ОСОБА_1 , на підставі Договору №1/1 про надання позики від 28 травня 2016 року за домовленістю з ОСОБА_3 уклав договір позики грошових коштів на загальну суму 2000000,00 грн. В день фактичного отримання коштів на підтвердження факту отримання грошових коштів було оформлено розписку від 28.06.2016 року. Відповідач позики в строки передбачені домовленостями сторін позики не повернув. На день звернення до суд жодного контакту чи спілкування у позивач з відповідачем щодо погашення заборгованості не відбувається - відповідач уникає контактів. Таке ставлення з боку відповідача по справі не відповідає принципам моральності та людських взаємин, саме тому позивач по справі змушений звернутись до суду за примусовим стягненням заборгованості.

Посилаючись на викладене позивач просить: стягнути з відповідача, ОСОБА_3 на користь позивача. ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 000 000,00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Клочко І.В. від 17 січня 2017 року провадження у справі було відкрито.

07 червня 2017 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору про надання позики недійсним.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовано наступним.

Відповідно до даного договору, ОСОБА_3 28.05.16 року у м. Бровари підписав з ОСОБА_1 договір № 1/1 про надання позики, згідно якого він нібито мав отримати від останнього грошові кошти у сумі 2 000 000 гривень. Згідно п.2.2. даного договору на підтвердження отримання позики він мав надати позикодавцю розписку. Одночасно з цим, крім вказаного договору ОСОБА_1 до позовної заяви долучено розписку, написану ним від 28.06.16, згідно якої він зазначив, що нібито отримав від ОСОБА_1 на підставі вищевказаного договору у позику кошти у сумі 2 000 000 гривень. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що наведені у договорі та розписці кошти він від ОСОБА_1 ні 28.05.2016 року, ні 28.06.2016 року не отримував, а договір про надання позики від 28.05.2016 року та розписку про нібито тримання вказаних коштів 28.06.2016 року він підписав під впливом насильства з боку ОСОБА_1 та невідомих осіб. У зв`язку з вчиненням відносно нього з боку ОСОБА_1 та невідомих мені осіб кримінального правопорушення, він 25.10.2016 року звернувся із відповідною заявою до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві. Однак, даним Правоохоронним органом відомості про вчинення відносно нього кримінального правопорушення до ЄРДР внесені не були, про що він дізнався лише 23.11.2016 року. 23.11.2016 року він повторно звернувся із заявою до вказаного правоохоронного органу про вчинення з боку ОСОБА_1 та невідомих осіб кримінального правопорушення. За результатами розгляду даної заяви 24.11.2016 року СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві за його заявою внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0013938 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України. Таким чином позивач за зустрічним позовом стверджує, що договір про надання позики № 1/1 від 28.05. 2016 року, укладений між мною та ОСОБА_1 , а також написана мною на виконання вказаного договору розписка від 28.06.2016 року є недійсними, оскільки були укладені та підписані ним під впливом насильства з боку ОСОБА_1 та невідомих осіб.

Посилаючись на викладене позивач за зустрічним позовом просить: договір про надання позики № 1/1 від 28 травня 2016 року , а також розписку від його імені від 28.06.2016 року визнати недійсними, як вчинені під впливом насильства.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2017 року (головуючий суддя Клочко І.В.) зустрічним позов було об`єднано в одне провадження з первинним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 березня 2018 року (головуючий суддя Клочко І.В.) справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

24 квітня 2018 року в порядку ст. 178 ЦПК України до суду відповідачем за зустрічним позовом було подано відзив, відповідно до якого останній просив в задоволенні вимог зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Додатково зауважив, що в межах кримінального провадження № 0002063 внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 198 КК України, Київським науково - дослідним експертно - криміналістичним центром МВС України 11.03.2019 року було надано висновок № 8-4/231 за результатами проведення експертизи, відповідно до якого підпис на розписках та договорах, в тому числі на договорі про надання позики № 1/1 від 28.05. 2016 року та розписці від 28.06.2016 року виконані ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Клочко І.В. від 05 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва №387 у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В., на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2021 року справу було передано для розгляду судді Галась І.А. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади».

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року справу було прийнято до провадження судді Деснянського районного суду міста Києва Галась І.А. та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення в справі почеркознавчої експертизи.

Також, судом з урахуванням висновків викладених в постанові КЦС Верховного Суду № 753/21049/16 від 14.06.2018 року, було відмовлено в проведенні психологічної експертизи в використанням поліграфа.

Протягом судового розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Проти задоволення вимог зустрічного позову заперечували.

Протягом судового розгляду справи відповідач проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 28 травня 2016 року позикодавець ОСОБА_1 та позичальник ОСОБА_3 уклали договір № 1/1 про надання позики, відповідно до умов якого позикодавець надає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 2000000 гривень на строк до 20 жовтня 2016 року.

28 червня 2016 року ОСОБА_3 на виконання договору про надання позики від 28 травня 2016 року була написана розписка про отримання від ОСОБА_1 позики в розмірі 2000000 гривень.

Судом встановлено, що між сторонами існують конфліктні відносини, які призвели до звернення, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 до правоохоронних органів та внесення до ЄРДР їх заяв про вчинення один щодо одного кримінальних правопорушень. Кримінальне провадження № 0002063 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України/кримінальне провадження № 0013938 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 198 КК України.

У вищевказаних кримінальних провадженнях вироки не постановлені.

В межах кримінального провадження № 0002063 внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 198 КК України, Київським науково - дослідним експертно - криміналістичним центром МВС України 11.03.2019 року було надано висновок № 8-4/231 за результатами проведення експертизи, відповідно до якого підпис на розписках та договорах, в тому числі на договорі про надання позики № 1/1 від 28.05. 2016 року та розписці від 28.06.2016 року виконані ОСОБА_3 .

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, як договір так і розписка до договору підписана відповідачем ОСОБА_3 власноручно.

Статтею 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Щодо вимог зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступине.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно висновків Верховного суду, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Протягом судового розгляду стороною позивача за зустрічним позов доказів обґрунтованість позову в частині визнання недійсним договору з підстав укладення його під впливом насильства суду надано не було.

Дослідивши договір про надання позики, розписку, оцінивши їх зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться в позивача, доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у договорі та розписці, суд дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. Також, суд встановив, що позивачем за зустрічним позову були допущені порушення умов даного договору в частині повернення боргових коштів у визначеним договором строк.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача за первинним позовом на користь позивача за первинним позовом підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 гривень.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 2000000 гривень.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору про надання позики недійсним залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 6890 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 08 серпня 2022 року.

Суддя: