КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/66846/19-ц

номер провадження №22-ц/824/5766/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представники відповідачів Кас`яненко Д.М., Костенко В.М., Роменська Є.П. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року /суддя Новак Р.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, держави Україна в особі Міністерства юстиції України, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури. Свої вимоги, позивач мотивувала тим, що внаслідок бездіяльності відповідачів в рамках кримінального провадження №0001851 від 15.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, їй була завдана матеріальна шкода, яку позивач оцінила у 567 300,00 грн. Посилаючись на ч. 2 ст. 1177 ЦК України позивач просила компенсувати завдану їй шкоду за рахунок Державного бюджету України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 28-30/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема вказувала, що судом першої інстанції її було обмежено у праві подавати докази на підтвердження фактів, на які вона посилалася, як на підставу своїх позовних вимог. Вказувала, що нею належним чином аргументовано наявність в процесуальній бездіяльності відповідача 1 та відповідача 2 ознак цивільного правопорушення, наявність завданої їй матеріальної шкоди (упущеної вигоди у розмірі 567 300 гривень), наявність причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача 1 і відповідача 2 та завданою їй матеріальною шкодою (упущеною вигодою у розмірі 567300 гривень) що полягала у безпосередній протиправній процесуальній бездіяльності та наявність вині відповідача 1 та відповідача 2 у завданні матеріальної шкоди (упущеної вигоди у розмірі 567300 гривень) яка не спростована ними належними та допустимими доказами, оскільки законодавством України безпосередньо на відповідача 2 покладено обов`язок здійснення процесуального керівництва своєчасним та ефективним досудовим розслідуванням. Також вказувала, що в першій заяві по суті справі (у позовній заяві по цивільній справі №757/27558/20, що була об`єднана в одне провадження зі справою №757/66846/19 із присвоєнням обом справам єдиного номеру 757/66846/19) до відповідача 1 та відповідача 2) були поставлені питання про обставини, що мають значення для справи, проте, відповідачі не виконали вимоги ст. 93 ЦПК України щодо їх процесуального обов`язку надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. Наголошувала, що їй було відмовлено у розгляді її численних клопотань про витребування, приєднання та дослідження доказів на встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що обумовило неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Результатом розгляду стала відсутність практичного дієвого відновлення її цивільного права, порушеного відповідачами, і відсутність законного та справедливого вирішення національними судами справи за її позовом до держави Україна, що унеможливлює відновлення її порушених цивільних прав та фактично сприятиме відповідачам у продовженні триваючого порушення її прав та унеможливить їх притягнення до цивільної відповідальності за скоєний проти неї делікт. Не враховано також судом першої інстанції і кінцевої редакції її позовних вимог безпосередньо до держави Україна про відшкодування їй упущеної виголи у розмірі 567300 гривень, спричиненої внаслідок протиправної бездіяльності її органу досудового слідства та прокуратури, а не до органів державної влади (Головного управляння Національної поліції в Київській області та прокуратури Київської області), внаслідок безпосередньої бездіяльності яких й були порушені її права та завдана матеріальна шкода. Вказана вимога по суті розглянута не була. Вказувала і на те, що правовою підставою позову, зазначені норми ч. 6 ст. 1176 ЦК України, які у сукупності із положеннями ч. 1 ст. 1173 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відносили на відповідачів по справі обов`язок доведення відсутності їх вини у завданні матеріальної шкоди у розмірі 567 300 гривень, спричиненої через порушення відповідачем 1 та відповідачем 2 її конвенційного права на захист власності при вчиненні ними протиправної бездіяльності щодо своєчасного притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за вчинення ним особливо тяжкого злочину проти неї та виключення для нього можливості переховатися від слідства та суду.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури Гравець І. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у виключних випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173-1174 ЦК України). Вказував, що прокуратура Київської області не віднесена ст. 1174 ЦК України до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода згідно вказаної норми. Зауважив, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Водночас, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність прокурора, а також, що вона виникла саме внаслідок неналежного виконання службових обов`язків чи протиправних дій (бездіяльності) працівників органів прокуратури Київської області, не надано доказів заподіяння матеріальної шкоди та наявності вини працівників органів досудового розслідування, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури, суду і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів. Безпідставними є і вимоги позивача щодо наявності підстав для стягнення упущеної вигоди. Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку. Вказував також і на те, що відповідно ст. 303 КПК України рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені під час досудового розслідування заявником, потерпілим, його представником чи законним представником. Водночас, судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвалу слідчого судді за результатами розгляду скарг позивача, взагалі не є підставою для висновку про протиправність рішень, бездіяльності відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Факт зобов`язання слідчого СУ ГУ НП в Київській області розглянути клопотання потерпілої ОСОБА_2 від 06.08.2019, що узгоджується з нормами ст. 307 КПК України, не є безумовною підставою для відшкодування шкоди та не вказує на неправомірність дій слідчого та прокурора у розумінні ст. ст. 1166, 1176 ЦК України. Вказував і на те, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Вказував і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 001851 триває, особа визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, а відтак остання може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження. Також просив поновити строки на подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки у період дії воєнного стану процесуальні строки підлягають поновленню, а причини їх пропуску є поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом.

Представник ГУНП в Київській області Роменська Є. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала, що в цивільному законодавстві не передбачено відшкодування майнової шкоди внаслідок, як зазначає позивач, «...протиправної процесуальної бездіяльності Слідчого управління ГУНП в Київській області та Прокуратури Київської області під час розслідування по кримінальному провадженню...». Оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового провадження відбувається лише в рамках кримінального провадження. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов в рамках кримінального провадження до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (ст. 128 КПК України). Крім того, доказів, які б відповідали вимогам, визначеним статтями 76, 77 ЦПК України, допущеної бездіяльності при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001851 від 15 вересня 2018 року з боку посадових осіб Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Особа, яка діє від імені Міністерства юстиції України О.М. Колток також звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Вказувала, що судом встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001851 триває, особа визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, а відтак остання може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження. Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку. Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для застосування до правовідносин у даній справі положень статті 1177 ЦК України, оскільки відсутнє судове рішення (вирок, постанова), яке набрало законної сили, яким би було встановлено подію злочину (кримінальне правопорушення), та яким би особу було визнано винною у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого нормами КК України, та спричинення, внаслідок винних протиправних дій особи, збитків позивачу.

Представник ГУ ДКСУ у Київській області Жилін О. також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу. Вказував, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов. На даний момент триває досудове розслідування, а справа не передана до суду. В процесі досудового розслідування встановлено відповідну особу ( ОСОБА_3 ), яка перебувала у договірних зобов`язаннях з позивачем і у разі доведення його вини та визнання його у судовому порядку винним, шкода відшкодовується за загальними нормами, а саме згідно до ст. 1166 ЦК України. Вказував також і на те, що виходячи з матеріалів справи, незаконність дій органів досудового розслідування, як це передбачено законодавством не встановлено та не доведено у відповідному порядку. Так, у зв`язку з цим, позивачем не правомірно застосовано ст. 1173 та ст. 1176 ЦК України. Крім того, вказував, що у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. Отже, Головне управління Казначейства, яке є відповідачем згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Просив також поновити строк на подачу відзиву як такий, що пропущено з поважних причин.

ОСОБА_2 звернулась також з клопотанням від 22.02.2022 р. щодо витребування копій численних процесуальних документів щодо розслідування справи.

Апеляційним судом вказане клопотання розглянуто, з урахуванням думки представників відповідачів, які заперечували проти задоволення вказаного клопотання, у витребуванні запитуваних документів відмовлено, оскільки ОСОБА_2 є потерпілою у кримінальному провадженні, може знайомитись з матеріалами кримінального провадження, доказів того, що її було обмежено у цьому права, як і відмовлено в отриманні запитуваних документів, клопотання не містить.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Негольшов С.М. звернувся 26.07.2022 р. з заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та з повторною аналогічною заявою від 02.08.2022 р. яку обґрунтовував відсутністю коштів для прибуття у м. Київ з іншої місцевості, введенням воєнного стану, епідемічної ситуації та встановленим на території м. Києва карантином, які апеляційним судом відхилено з огляду на відсутність у суду технічної можливості для проведення такого засідання.

З огляду на те, що суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи, з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України, а сторони у справі вже надали свої аргументи, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань в провадженні Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області перебуває кримінальне провадження № 0001851 за заявою ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які починаючи з 2015 року по 2017 рік зловживаючи довірою громадян, шляхом обману отримали грошові кошти законних власників квартир і не виконали перед ними свої договірні зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу допиту потерпілого від 22.12.2018 позивач допитана як потерпіла в межах кримінального провадження № 0001851.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Частиною 3 статті 127 КПК України визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

У абзаці 3 п.2 рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі №1-15/99 зазначено, що сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність. Особа не несе кримінальної відповідальності до тих пір, поки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для застосування до правовідносин у даній справі положень статті 1177 ЦК України, оскільки відсутнє судове рішення (вирок, постанова), яке набрало законної сили, яким би було встановлено подію злочину (кримінальне правопорушення), та яким би особу було визнано винною у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого нормами КК України, та спричинення, внаслідок винних протиправних дій особи, збитків позивачу.

При цьому, судом першої інстанції вірно зауважено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001851 триває. ОСОБА_2 визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, а відтак остання може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції також обґрунтовано вважав безпідставними вимоги позивача щодо стягнення упущеної вигоди, оскільки статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на два види: реальні збитки і упущена вигода. Реальні збитки - це трати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі. Упущена вигода - рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідачів й того, що позивач міг би реально одержати доходи за звичайних обставин, підстави для відшкодування таких збитків відсутні, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що позивачем доведено безпосередню протиправну процесуальну бездіяльність та наявність вини відповідача 1 та відповідача 2 у завданні матеріальної шкоди (упущеної вигоди у розмірі 567 300 гривень) яка не спростована ними належними та допустимими доказами оскільки законодавством України безпосередньо на відповідача 2 покладено обов`язок здійснення процесуального керівництва за своєчасним та ефективним досудовим розслідуванням, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Судом встановлено, що слідчим відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001851 від 15.09.2018 за підозрою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , та невстановлених слідством осіб, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому в особливо великих розмірах організованою групою.

У ході досудового розслідування установлено, що ОСОБА_8 , діючи за змовою групою осіб, спільно із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами в особливо великих розмірах, репрезентуючи себе як забудовники житлових площ в житлових комплексах міста Ірпінь Київської області, з метою заволодіння грошовими коштами інвесторів, під приводом отримання грошових коштів в якості інвестицій в будівництво, в період 2014-2018 років, шляхом обману, вводячи останніх в оману та проводячи масштабну рекламну кампанію з приводу реалізації доступного комфортного житла в екологічно привабливому передмісті столиці, запевняючи в наявності усієї дозвільної будівельної документації та законності будівництва, заволоділи грошовими коштами громадян в особливо великих розмірах.

Внаслідок злочинної діяльності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та невстановлених досудовим розслідуванням осіб, заподіяно матеріальну шкоду потерпілим в особливо великих розмірах, на суму понад 100 млн. грн.

Злочинними діями заподіяно майнову шкоду потерпілим - інвесторам будівництва житлових багатоповерхових багатоквартирних будинків: ЖК «Південний», ЖК «Фреш Сіті», ЖК «Панорамний 2», ЖК «Княжий Двір», у загальній кількості 450 осіб, на загальну суму 197 млн. грн.

19.09.2019 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07.10.2019 підозрюваним ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

23.09.2019 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. підозрюваній ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

29.10.2019 підозрюваних: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оголошено у державний розшук.

30.10.2019 підозрюваних: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оголошено у міжнародний розшук.

05.11.2019 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Войтенко Ю.В. надано дозвіл на затримання, з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9

05.11.2019 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Войтенко Ю.В. надано дозвіл на затримання, з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4

06.11.2019 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. надано дозвіл на затримання, з метою приводу для розгляду клопотання розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3

06.11.2019 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду їй;-Києва Ул`яновської О.В. обрано до підозрюваного ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15.06.2020 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва П`ятничук І.В., строки досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до 12-ти місяців, тобто до 19.09.2020.

11.01.2019 у якості потерпілого допитано ОСОБА_10 .

05.08.2019 ОСОБА_10 , слідчому СУ. ГУ НП в Київській області Бухіних B.C. подано клопотання про повідомлення про підозру ОСОБА_3

08.08.2019 в межах строку, передбаченого ст. 220 КПК України, слідчим прийнято рішення про повну відмову у задоволенні клопотання потерпілого мотивуючи тим, що станом на 08.08.2019 органом досудового розслідування не зібрано достатньо доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

23.08.2019 ОСОБА_3 покинув територію України.

19.09.2019 за результатами аналізу зібраних доказів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, слідчий прийшов до переконання про достатність доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В період з 05.08.2019 по 19.09.2019 слідчим проведено наступні слідчі та процесуальні дії: 30.08.2019 допитано свідка ОСОБА_11 , 05.09.2019 допитано свідка ОСОБА_12 , 05.09.2019 допитано свідка ОСОБА_13 , 05.09.2019 допитано свідка ОСОБА_14 , 09.09.2019 допитано свідка ОСОБА_15 , 09.09.2019 допитано свідка ОСОБА_16 , 12.09.2019 допитано свідка ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , 13.09.2019 допитано свідка ОСОБА_19 , направлено запити до пенсійного фонду та держфінмоніторингу щодо доходів ОСОБА_3 , проведено обшуки за місцем мешкання ОСОБА_3 , з 06 по 10.08.2019 до суду подані клопотання про надання тимчасового доступу до документів Ірпінської міської ради, ДАБІ.

На теперішній час досудове розслідування триває, проводяться необхідні слідчі та процесуальні дії. Щодо підозрюваного ОСОБА_3 обрано запобіжний захід - тримання під вартою. Підозрюваного ОСОБА_3 затримано в Королівстві Іспанія, розпочато процедуру екстрадиції. /т. 1 а.с. 193-195/

Позивач скаржилася на те, що тривалість кримінального провадження щодо неї не відповідала вимозі «розумного строку» для вчинення необхідних дій у кримінальному провадження задля ефективного розслідування. Водночас, апеляційний суд вказує на те, що за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: зокрема, складність справи, поведінка заявника і відповідних органів державної влади (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП] (<...>) [GC], заява № 25444/94, пункт 67, ЄСПЛ 1999-II).

Період, який має розглядатися у цій справі, розпочався 15.09.2018 року з моменту відкриття кримінального провадження і триває досі на момент розгляду справи в апеляційному суді.

Відповідне кримінальне провадження щодо чотирьох обвинувачених є складним.

З огляду на встановлені обставини та проведені слідчі дії, ніщо не свідчить про те, що має місце надмірна тривалість провадження та несвоєчасність проведених слідчих дій.

У ст. ст. 15, 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Слід зауважити, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 не надано докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення їй матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Численні процесуальні документи, на підтвердження своєї позиції, які ОСОБА_2 у заяві до апеляційного суду від 23.02.2022 р. просила витребувати та на невитребування яких посилається в обґрунтування апеляційної скарги, лише фіксують хід слідчих дій, які не оспорюються учасниками процесу та описані у встановлених судом обставинах справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність прокурора, а також, що вона виникла саме внаслідок неналежного виконання службових обов`язків чи протиправних дій (бездіяльності) працівників органів прокуратури Київської області, не надано доказів заподіяння матеріальної шкоди та наявності вини працівників органів досудового розслідування, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури, суду і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що не враховано також судом першої інстанції і кінцевої редакції її позовних вимог безпосередньо до держави Україна про відшкодування їй упущеної виголи у розмірі 567 300 гривень, спричиненої внаслідок протиправної бездіяльності її органу досудового слідства та прокуратури, а не до органів державної влади (Головного управляння Національної поліції в Київській області та прокуратури Київської області), внаслідок безпосередньої бездіяльності яких й були порушені її права та завдана матеріальна шкода, оскільки вказана вимога по суті розглянута не була, спростовані матеріалами справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 не вперше звертається з указаними вимогами, змінюючи склад відповідачів.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування майнової шкоди у розмірі 567 300, 00 грн, завданої їй, як потерпілій по кримінальному провадженню № 0001851 /т. 1 а.с. 139-140/, у задоволенні позову відмовлено, апеляційною інстанцією змінено мотиви відмови, на даний час рішення оскаржується в касаційному порядку, касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року прийнято до розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

26.12.2019 р. реєструється позов ОСОБА_2 до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області в особі Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області з аналогічними вимогами.

04.03.2020 р. реєструється ще один позов ОСОБА_2 до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області в особі Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області з аналогічними вимогами.

02.07.2020 р. реєструється ще один позов ОСОБА_2 до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області в особі Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, держави Україна в особі Міністерства юстиції України з аналогічними вимогами.

Всі позови об`єднані у одне провадження.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказувала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. /Постанова ВП ВС від 27.11.2019 № 242/4741/16-ц/

Судом розглянуто об`єднаний позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, держави Україна в особі Міністерства юстиції України, тому, доводи апеляційної скарги безпідставні.

Доводи щодо стягнення упущеної вигоди, та того, що протиправність поведінки встановлювалась ухвалами слідчих суддів за наслідками розгляду скарг на слідчі дії, апеляційним судом також відхиляються з огляду на таке.

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на два види: реальні збитки і упущена вигода. Реальні збитки - це трати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі.

Упущена вигода - рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку.

Враховуючи викладене, а також відсутність будь-яких доказів вини відповідачів й того, що позивач міг би реально одержати доходи за звичайних обставин, підстави для відшкодування таких збитків відсутні.

Крім того, досудове розслідування кримінального провадження триває, на майно ОСОБА_3 накладено арешт, а ОСОБА_2 , заявляючи вимоги про стягнення грошових коштів не використала вся засоби судового провадження, зокрема звернення з цивільним позовом до ОСОБА_3 в межах кримінального провадження.

Слід також вказати, що ст. 2 Кримінально-процесуального кодексу України визначені завдання кримінального судочинства, якими, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

У рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001 зазначено, що кримінальне судочинство визначено як врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Пунктом 4.2 зазначеного рішення передбачено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності.

Відповідно ст. 303 КПК України рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені під час досудового розслідування заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Водночас, з системного аналізу ст. ст. 7, 26, 40, 303-307 КПК України вбачається, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвалу слідчого судді за результатами розгляду скарг позивача, взагалі не є підставою для висновку про протиправність рішень, бездіяльності відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу, а саме: скасування рішення слідчого або прокурора; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Отже, в силу наведеного, законодавець встановив вичерпний перелік ухвал, які постановляються слідчим суддею за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування, і така ухвала підтверджує лише факт реалізації особою, за заявою якої зареєстровано кримінальне провадження, свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством, і жодним чином не свідчить про неправомірність рішень, дій чи бездіяльності відповідної особи, що спростовує доводи позивача.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17 та від 27.03.2019 у справ № 243/9826/16-ц, від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц.

Верховним Судом зазначено, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені нею як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Факт зобов`язання слідчого СУ ГУ НП в Київській області розглянути клопотання потерпілої ОСОБА_2 від 06.08.2019, що узгоджується з нормами ст. 307 КПК України, не є безумовною підставою для відшкодування шкоди та не вказує на неправомірність дій слідчого та прокурора у розумінні ст. ст. 1166, 1176 ЦК України.

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17, від 10.10.2018 у справі № 640/3837/17, від 30.01.2019у справі № 199/1478/17.

Крім того, слід зазначити, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» від 09.02.2007 - «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Саме таку позицію висловив і Верховний Суд у постановах від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 199/1478/17, від 11.02.2019 у справі № 233/4186/16-ц, від 31.10.2018у справі № 646/5224/17.

Судом встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 001851 триває, особа визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, а відтак остання може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для застосування до правовідносин у даній, справі положення статті 1177 ЦК України, оскільки відсутнє судове рішення (вирок, постанова) яке набрало законної сили, яким би було встановлено подію злочину (кримінальне правопорушення), та яким би особу було визнано винною у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого нормами КК України, та спричинення, внаслідок винних протиправних дій особи, збитків позивачу.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: