Справа № 750/9755/20
Провадження № 2/750/21/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючої - судді Логвіної Т.В.,

при секретарі - Примак Т.В.,

за участю представників сторін та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду з позовом та просить визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_3 від 27.12.2019 року, який зареєстрований в реєстрі під номером 7599, складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногор О.В.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті позивачці стало відомо про те, що її мати заповіла все належне їй майно, без наявних на то причин, сестрі позивачки ОСОБА_2 , відповідно до заповіту від 27.12.2019 року.

Позивачка у позові посилається на те, що їхній батько починаючи з вересня 2019 року знаходився на лікуванні з діагнозом четвертої стадії раку легені та з цього часу мати знаходилась в дуже поганому фізичному та емоційному стані. Це було виражено частими головними болями, головокружіннями, втратою свідомості, втратою сну, крім того вона страждала на сахарний діабет, склероз та знаходилась у критичному психологічному стані. Крім того, її мати знаходилась на обліку в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні з діагнозом шизофренія та, як вбачається з записів у медичних картках, приймала відповідні ліки.

Враховуючи вищевикладені обставини позивачка вважає, що її мати в зв`язку з стійким розладом здоров`я, через власний психічний та емоційний стан, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, коли підписувала заповіт від 27.12.2019 року, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

28.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_2 позов не визнає у повному обсязі, посилаючись на те, що як їхня мати, так і батько сторін склав заповіт на ім`я відповідачка, а також подарував саме відповідачці свою частку у квартирі. Наведені обставини зумовило те, що дійсно батьки сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в силу свого похилого віку страждали на ряд хронічних стійких захворювань, ОСОБА_5 також тривалий час страждав на онкологічне захворювання, але вони чітко розуміли значення своїх дій та могли ними керувати, усвідомлювали їх юридичне значення, проте в силу наведених вище обставин потребували сторонньої допомоги, яку надавала саме відповідач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6 , в той же час позивач по справі ОСОБА_1 фактично самоусунулася від догляду за своїми батьками, будь - якої допомоги, в тому числі і матеріальної, останнім не надавала, ігноруючи їх прохання про це. Крім того, відповідачка наголошує на тому, що останні роки свого життя спадкодавець ОСОБА_3 , хоча і перебувала у похилому віці та потребувала сторонньої допомоги з боку своїх дочок, проте перебувала в ясній свідомості та чітко розуміла значення своїх дій і могла ними керувати, розуміла їх юридичні значення. Наявність же у неї деяких психічних захворювань не може апріорі свідчити про те, що остання не розуміла значення своїх дій, в тому числі і в момент посвідчення заповіту.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка та її представник ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , матір позивача та відповідача по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим 29 квітня 2020 року Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №1191.

За свого життя 27.12.2019 ОСОБА_3 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно, та усе те, що їй належало за життя, вона заповіла своїй дочці, відповідачу по справі - ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт було підписано ОСОБА_3 особисто та було нотаріально посвідчено Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В за реєстровим №7599.

З пояснень Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. від 14.12.2021 (а.с. 222) вбачається, що у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, під час вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповіту, нотаріусом Красногором О.В. було встановлено особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону «Про нотаріат» (в даному випадку - за паспортом громадянина України), що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, що ним і було зроблено.

Після проведених роз`яснень заповідач підтвердила свою волю щодо складання заповіту, сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у нотаріуса не виникло. Заповідач до підписання самостійно прочитала заповіт та особисто підписала, тому нотаріус вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним, немає.

Судом не встановлено, що ОСОБА_3 за життя визнавалася обмеженою у дієздатності або недієздатною особою.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до положень ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:

1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;

3) заповіт складається особисто заповідачем;

4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 25.05.2021 № 214, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя мав місце стійкий психічний розлад в формі параноїдної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 27.12.2019, який зареєстрований в реєстрі під номером 7599 та посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногор О.В.

Зазначений вище висновок експерта було складено на підставі медичних карт амбулаторного та стаціонарного хворого з Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні на ім`я підекспертної та медичної карти стаціонарного хворого з КНП «Чернігівська ЦРЛ» на ім`я підекспертної.

Так, відповідно до наданої медичної документації, ОСОБА_3 вперше була оглянута лікарем-психіатром диспансерного відділення Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні 18.05.2006 та їй було призначене амбулаторне лікування у зв`язку з встановленням діагнозу галюцинаторно-параноїдний синдром. ОСОБА_3 чотири рази знаходилась на стаціонарному лікуванні в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні: з 20.05. по 05.07.2006, з 17.01. по 27.02.2008, з 27.06. по 19.08.2011 та з 17.12.2017 по 08.02.2018. Після проходження стаціонарного лікування у ОСОБА_3 відмічалося покращення стану психічного здоров`я, на фоні лікування зникала галюцинаторно-маячна симптоматика, у зв`язку з відсутністю продуктивної психотичної симптоматики виписувалася додому, після виписки приймала підтримуюче антипсихотичне лікування.

З наданих суду доказів вбачається, що після 08.02.2018 на стаціонарному лікуванні з приводу психічного захворювання ОСОБА_3 не перебувала, зі скаргами на психічні розлади до медичних установ не зверталася ані вона, ані її близькі родичі. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що мати самостійно приймала усі необхідні їй ліки.

24.04.2020, під час перебування на лікуванні у терапевтичному відділенні КНП «Чернігівська ЦРЛ», ОСОБА_3 була проконсультована психіатром, під час огляду психотичної симптоматики не встановлено, була виписана додому.

Згідно листа Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні від 18.11.2020, за життя ОСОБА_3 було встановлено діагноз: Шизофренія, параноїдна форма, приступоподібно-прогредієнтний перебіг. Останній раз проходила лікування в стаціонарному відділенні КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» з 17.12.2017р. по 08.02.2018р. Отримувала лікування: галоприл, азапін, модітен-депо, еголанза, циклодол, загальнозміцнююче, вітамінотерапія (а.с.79).

З листа від 14.04.2021р. з Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні вбачається, що ОСОБА_3 за медичною допомогою в диспансерне наркологічне відділення КНП Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» ЧОР не зверталась (а.с.249).

Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 р. (справа № 204/1064/16-ц, провадження № 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З наданих відповідачкою письмових доказів, а саме актів про фактичне проживання відповідачки разом зі своїми батьками від 13.05.2020, листів Деснянської районної у місті Чернігові ради від 20.08.2020, квитанцій, фіскальних чеків, накладних з приводу придбання продуктів харчування, медичних препаратів та засобів, оплати проведення медичних процедур (а.с.136-207), вбачається, що саме відповідачка доглядала за своїми батьками, коли вони потребували сторонньої допомоги, а після їхньої смерті займалася їх похованням. Зазначені обставини не заперечувались стороною позивача й в судовому засіданні.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні показали, що, незважаючи на багаторічне спілкування з ОСОБА_3 , про наявність в неї психічного захворювання нічого не знали та не здогадувались, вона завжди була спокійною, врівноваженою особою та ніяких сумнівів в її адекватності в них не виникало.

Так, свідок ОСОБА_13 пояснила, що знала сім`ю ОСОБА_3 з 1986 року, завжди тісно спілкувалась з ОСОБА_14 , бачила її спокійною, доброю, нормальною людиною. Коли ОСОБА_15 та її чоловік тяжко хворіли, за ними доглядала тільки ОСОБА_16 , зі слів ОСОБА_17 знає про конфлікт між молодшою ОСОБА_18 та батьками з приводу грошей та про образи між ними.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що добре знала ОСОБА_19 та її чоловіка тривалий час, вони були сусідами по дачі, часто там жили поруч, ОСОБА_15 була доброю, співчутливою та врівноваженою жінкою, вони часто спілкувалися та ніколи не конфліктували. Знала, що у ОСОБА_17 було хворе серце, якісь психічні розлади ніколи не помічала. Молодшої її дочки не бачила ніколи, а ОСОБА_20 бачила та знала.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_16 є її невісткою, вона доглядала за своїми батьками коли вони хворіли, а молодша сестра ніколи навіть не приходила до лікарні, мати на неї ображалася та скаржилася з цього приводу, при спілкуванні з нею ніякої неадекватності не помічала та про психічні хвороби ОСОБА_17 не знала.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що близько 40 років дружила з ОСОБА_14 та її чоловіком, добре знає їхніх дітей, ОСОБА_15 страждала на ряд захворювань, але про психічні розлади їй нічого відомо не було, ОСОБА_15 завжди була розсудливою та спокійною особою. Також свідок повідомила суду, що ОСОБА_15 скаржилася на молодшу дочку, яка ніколи не приходила до батька, коли він захворів на рак, не допомагала батькам взагалі, розповідала про те, що чоловік подарував своє нерухоме майно старшій дочці, яка завжди доглядала своїх батьків.

Свідок ОСОБА_9 пояснила в судовому засіданні, що багато років дружила з сім`єю ОСОБА_21 , вони були сусідами по будинку, знає, що за батьками завжди доглядала ОСОБА_16 , бачила як плакав чоловік ОСОБА_17 та питав чого до нього таке погане відношення з боку молодшої дочки, що він мусить ще зробити для неї, при цьому ОСОБА_15 його підтримувала та також ображалася на неї. Щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_17 ніколи ніяких сумнівів в неї не виникало, ніякої неадекватності з її боку не помічала.

Підстав критично ставитися до зазначених вище пояснень свідків з боку відповідачки, у суду немає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на надані суду докази у їх сукупності, суд відхиляє висновок судово-психіатричної експертизи від 25.05.2021 № 214, відповідно до якого у ОСОБА_3 за життя мав місце стійкий психічний розлад в формі параноїдної шизофренії (F20.0 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту на користь ОСОБА_2 від 27.12.2019, беручи до уваги те, що такий було складено без дослідження медичної документації щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_3 у період з початку 2018 по грудень 2019, без врахування того, що після складання заповіту, у 2020 році лікарем психіатром не було виявлено в неї психотичної симптоматики, з безпідставним твердженням експертів про нерегулярне прийняття підтримуючого антипсихотичного лікування підекспертною. Також суд бере до уваги, що зазначений висновок проведено без дослідження показань свідків в судовому засіданні, за відсутності відповідного клопотання про таке.

Враховуючи викладене вище, у суду немає підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки в судовому засіданні не доведено абсолютну неспроможність заповідача ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, у зв`язку з чим позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 273, 293, 315, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 05.08.2022.

Суддя :