Провадження номер 2/741/25/22
Єдиний унікальний номер 741/1367/20
РІШЕННЯ

іменем України

28 липня 2022 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретарів судового засідання Сокирки Є.В., Богдан Н.О., Олійник Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Носівка в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12 жовтня 2015 року мати ОСОБА_5 подарувала їй будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:016:0089, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2006 році мати за усною домовленістю з сусідом ОСОБА_6 , у його, як власника будинку АДРЕСА_2 , купила сарай, позначений буквою «Б» на схемі до технічного паспорту будинку позивача (далі за текстом сарай «Б»).

Рішенням сесії Носівської міської ради від 07 вересня 2009 року «Про надання дозволу на складання документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі у власність громадянам» за заявою матері була виготовлена технічна документація із землеустрою та виданий державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку серії ЯЛ № 503942, що вказує на те, що мати стала належним власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0089. Під час оформлення технічної документації був складеним акт погодження меж, в якому сам ОСОБА_6 погодив межі земельної ділянки, відповідно до яких сарай «Б» знаходився саме у межах приватизованої її матір`ю земельної ділянки.

Батьки позивача безперервно з 2006 року по 2015 роки користувались сараєм «Б», після чого, орієнтовно, у 2015 році відповідач ОСОБА_3 його самовільно захопив, зірвав замок та заблокував двері до сараю, а у 2019 році, зі сторони АДРЕСА_2 , на якій розташований будинок АДРЕСА_2 , на земельну ділянку позивача насипав дві купи щебеню та піску.

У серпні 2020 року позивач намагалась по периметру своєї земельної ділянки встановити огорожу, однак відповідач відмовився прибирати щебінь та пісок із її земельної ділянки.

З метою встановлення межових знаків у жовтні 2020 року позивач зверталася до ТОВ «РайЗем», яким було достовірно встановлено, що купи щебеню і піску, які насипав відповідач, перебувають безпосередньо на її земельній ділянці, розміщені між точками 1 і 2, сарай «Б» також знаходиться на належній позивачу земельній ділянці.

Саме тому позивач просила судовим рішенням зобов`язати ОСОБА_3 усунути їй ( ОСОБА_1 ) перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:016:0089, площею 0,0538 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом прибирання розташованих на ній куп щебеню, піску та звільненням сарая «Б».

Ухвалою судді Носівського районного суду Гридасової А.М. від 18 листопада 2020 року відкрито провадження в цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовногопровадження, призначено підготовче судове засідання (а. с. 44).

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 84).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2021 року визначено головуючого суддю та 12 травня 2021 року вищезазначена справа передана до провадження судді Носівського районного суду Крупини А.О. (а. с. 139).

Ухвалою судді Носівського районного суду Крупини А.О. від 17 травня 2021 року прийнято справу до свого провадження (а. с. 140).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 08 липня 2009 року він придбав у ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 , до складу яких входить, зокрема, і гараж «Г», яким він користувався. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. За життя право власності на земельну ділянку під будинком останній не оформляв. Орієнтовно у 2011 році сусідка ОСОБА_5 приватизувала земельну ділянку, яка знаходиться під будинком по АДРЕСА_1 , однак він, як користувач суміжної земельної ділянки акт погодження меж не підписував. ОСОБА_6 ніколи не говорив, що продав гараж ОСОБА_5 , остання не має жодних письмових документів, які б підтверджували факт купівлі гаражу. Щебінь і пісок розташовані біля його гаражу ще у 2019 році. Він є власником гаражу та користується ним правомірно. Станом на даний час земельна ділянка під домоволодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ним не приватизована.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засідання позов не визнав, пояснив, що ОСОБА_3 є належним власником гаражу по АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08 липня 2009 року. Матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 сарай. Під час проведення технічної інвентаризації домоволодіння на прохання ОСОБА_5 гараж ОСОБА_6 було відображено як сарай, хоча ворота для заїзду до нього розташовані саме з боку будинку, що належить ОСОБА_3 , а не ОСОБА_5 . Вказане в подальшому надало змогу під час приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у технічній документації відобразити сарай, як такий, що розташований на земельній ділянці матері позивача. Уважає, що будівлею гаражу ОСОБА_3 користується відповідно до правовстановлюючих документів.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 дав показання, що він є ФОП та здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах. Зазначив, що до нього у листопаді 2020 року звернувся замовник ОСОБА_3 , надавши правовстановлюючі документи на домоволодіння по АДРЕСА_2 . Він виїхав на місце, зробив обмір та виготовив технічний паспорт. У технічному паспорті зазначено гараж під літерою «Г», оскільки ОСОБА_3 на підтвердження свого права власності надав договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 липня 2009 року, однак сам гараж знаходився на межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Зі сторони ОСОБА_3 був до нього доступ. На чиїй земельній ділянці фактично знаходиться гараж він не з`ясовував, про що зазначив у техпаспорті. Про те, що вказаний гараж у техпаспорті ОСОБА_1 вже був вказаний як сарай, він обізнаний не був, обов`язку з`ясовувати це питання у сусідів він не мав. При визначенні функціонального призначення будівлі необхідно виходити з того, що гараж це будівля (споруда), частина будівлі (споруди) або комплекс будівель (споруд) із приміщеннями для постійного або тимчасового зберігання автотранспортних та інших мототранспортних засобів, з елементами технічного обслуговування (або без таких), тобто у розумінні терміну, зазначеного у Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001року за № 582/5773, із змінами.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 дала показання, що вона працює в.о. директора комунального підприємства «Носівське БТІ» Носівської міської ради. 15 жовтня 2020 року до неї звернулась ОСОБА_1 подавши замовлення на проведення повторної інвентаризації будинку по АДРЕСА_1 . Перевіривши надані замовником документи (договори, витяги з реєстрів, акти, схеми), свідок провела роботи по обміру будинку і господарських споруд та видала ОСОБА_1 технічний паспорт, у якому зазначила спірний сарай, тобто так як його назвала сама ОСОБА_1 , під літерою «Б». Їй відомо, що відповідно до законодавства кому належить земельна ділянка, тому належать і об`єкти нерухомості, які розташовані на ній. Визначаючи сарай як такий, що належить до домоволодіння ОСОБА_1 , свідок виходила з того, що він був розташований саме на її земельній ділянці, що підтверджувалось схемою розробленою землевпорядником ОСОБА_9 . До гаражу був вхід з боку будинку ОСОБА_1 , до того ж між суміжними землекористувачами була встановлена металева сітка. Свідок зазначає, що не мала компетенції з`ясовувати в сусудів чи позначений і як позначений будь-який об`єкт нерухомості на їх документах.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 дала показання, що тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вона пригадує, що гараж було збудовано орієнтовно у 1984 році, юридично він був не оформленим, раніше його власником був ОСОБА_6 , а наразі є ОСОБА_3 . Їй відомо, що в останні роки життя ОСОБА_11 доглядали за ОСОБА_12 .

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_13 дала показання, що з 1976 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Вона є матір`ю відповідача ОСОБА_3 . Свідок стверджує, що гараж, який знаходиться по АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 , оскільки він купив його відповідно до договору купівлі-продажу в ОСОБА_6 , адже гараж входив до складу його домоволодіння. ОСОБА_6 ніколи не говорив, що продавав гараж ОСОБА_1 . Позивач його зайняла шляхом самозахвату. Меж земельних ділянок між домоволодіннями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не було, конфігурація таких ділянок не погоджувалася.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Механізм відчуження речових прав на житловий будинок, будівлю, споруду та прав на земельну ділянку під ними у національному законодавстві визначений в статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України ( у редакції станом на 12 жовтня 2015 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.3 цієї статті).

Способи захисту прав на землю встановлені в ч. 3 ст. 152 ЗК України: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами п. «б» ч. 1 ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, зокрема, самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Також, згідно з ч. ч. 1, 3, 7 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

За змістом п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1129 ОСОБА_5 передала безоплатно, а ОСОБА_1 прийняла у власність, як дарунок земельну ділянку площею 0,0538 га, в межах згідно з планом, з них: 0,0506 - прибудинкова територія, 0,0032 - капітальна, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0089, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а. с. 9-10).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0089 (а. с. 11).

Водночас, з договору дарування житлового будинку від 12 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. та зареєстрованого у реєстрі за № 1126 ОСОБА_5 передала безоплатно, а ОСОБА_1 прийняла у власність, як дарунок, житловий будинок АДРЕСА_1 . Вищезгаданий житловий будинок, позначений у плані літерою «А», та такі господарські будівлі і споруди: прибудова «а», крильце дерев`яне «а», сарай «Б», погріб «П», огорожа «№1-2», розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:016:0089 (а. с. 12-13).

Отже, ОСОБА_1 є власником вказаного вище об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, що підтверджується також і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 жовтня 2015 року (а. с. 14).

Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 (інвентаризаційна справа № 8072) станом на 21 жовтня 2020 року до складу розташованих будівель і споруд належать житловий будинок «А», прибудова «а», ганок «а-1», сарай «Б», погріб «П», хвіртка № 3, огорожа № 4 (а. с. 25-28).

З копії довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої КП «Носівське бюро технічної інвентаризації» від 21 жовтня 2020 року № 175 вбачається, що ОСОБА_1 є власником майна на підставі договору дарування посвідченого Чуєнко Л.А. приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської обл. 12.10.2015 р. р/№ 1126, яке складається з таких будівель і споруд: житловий будинок «А», прибудова «а», ганок «а-1», сарай «Б», погріб «П», погріб «П», хвіртка № 3, огорожа № 4 (а. с. 28).

Як вбачається з акту прийому-передачі межових знаків на зберігання інженером-землевпорядником ТОВ «РайЗем» ОСОБА_9 09 жовтня 2020 року були закріплені у натурі (на місцевості) межовими знаками межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0089 із складанням схеми прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості. На земельній ділянці розташовані: житлова будівля, нежитлова будівля, будівельні матеріали, а саме: пісок, щебінь (частково). Будівельні матеріали знаходяться зі сторони позначеної на схемі точками 1 та 2. Суміжний землекористувач ОСОБА_14 від підпису відмовився (а. с. 30).

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 22525342 від 21 квітня 2009 року ОСОБА_6 був власником жилого будинку «А», прибудови «а», погребу «П», сараю «В» та гаражу «Г» за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 107).

08 липня 2009 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області передав у власність ОСОБА_3 майно: житловий цегляний будинок, позначений на плані літерою А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з надвірними будівлями: прибудовою цегляною, позначеною на плані літерою - а, погріб цегляний - П, сарай цегляний - В, гараж цегляний - Г, що розташовані на земельній ділянці Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області.

Як свідчить надана суду копія технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянина України ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , розробленої у 2010 році товариством з обмеженою відповідальністю «РайЗем» (виконавець В.В. Гавриленко) власник ОСОБА_5 , згідно з описом зовнішніх меж від літ. А до літ. Б межує з землями загального користування (вулиця Шевченка), від літ. Б до літ. В зем. ділянка гр.____, від літ. В до літ. Г зем. ділянка гр.____, від літ. Г до літ. А зем. ділянка гр. ОСОБА_15 , кадастровий номер :01:016:0089, загальна площа земель, всього: 0,0538 (а. с. 20).

Водночас, на кадастровому плані розташування земельної ділянки ОСОБА_5 відображено поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки.

Згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі 04 травня 2011 року, її власником є ОСОБА_5 (а. с. 21).

З акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 09 жовтня 2020 р. та схеми прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості, складеного інженером-землевпорядником ТОВ «РайЗЕМ» у присутності землекористувача ОСОБА_1 , власника/ користувача суміжної земельної ділянки від літ. Б до літ. В ОСОБА_3 , вбачається, що межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0089, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0538 га межі вказаної земельної ділянки закріплені у натурі (на місцевості) межовими знаками (дерев`яними кілками) у кількості 4 шт. На земельній ділянці розташовані: житлова будівля, нежитлова будівля, будівельні матеріали, а саме: пісок, щебінь (частково). Будівельні матеріали знаходяться зі сторони позначеної на схемі точками 1 і 2. Власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. За описом меж, земельні ділянка від літ. Б до літ. В (а. с. 30, на звороті) перебуває у користуванні ОСОБА_3 . Вказана схема прив`язки містить поворотні точки меж земельних ділянок та визначає точні координати закріплених межових знаків.

Отже, інженером-землевпорядником ОСОБА_9 за результатами проведеної топографічно-геодезичної зйомки на місцевості, виявлено та встановлено, що порушено межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0089 саме зі сторони земельної ділянки ОСОБА_3 .

Висновок акта прийому-передачі межових знаків на зберігання від 09.10.2020, як доказ по справі, іншими доказами, які можна було б визнати належними та допустимими, відповідачем не було спростовано.

Наведенні вище та оцінені за правилами ст. 89 ЦПК України докази у своїй сукупності доводять факт порушення прав позивача ОСОБА_1 , оскільки судом достовірно встановлено що саме на частині належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0089, площею 0,0538 га в АДРЕСА_3 , відповідачем у справі розташовано будівельні матеріали, а саме: пісок, щебінь (частково), що також підтверджується і долученими до матеріалів справи фотокартками (а. с. 31-34).

Суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів про скасування або визнання незаконним рішення сесії Носівської міської ради від 07 вересня 2009 року «Про надання дозволу на складання документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі у власність громадянам» у частині надання ОСОБА_5 дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі у власність по АДРЕСА_1 ; державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 503942, виданий 04 травня 2011 року на підставі рішення Носівської міської ради від 07 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0538 га, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0089 недійсним не визнавався; державна реєстрація права власності речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку не скасовувалась, а право власності позивача не припинялось.

Тобто, позивач ОСОБА_1 має існуюче речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :01:016:0089, а саме - право власності на неї, на ній розташовано її нерухоме майно, а також будівельні матеріали, а саме: пісок, щебінь (частково), які їй не належать.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки, пісок та щебінь, розміщені на її земельній ділянці, чим створюють перешкоди щодо вільного володіння, користування, розпорядження належною позивачу такою земельною ділянкою.

Що стосується позовної вимог про звільнення сарая «Б», розташованого на земельній ділянці ОСОБА_1 , суд зазначає про наступне.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Як убачається із наведеного вище порядок переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду та прав на земельну ділянку під ними згідно з ЦК України, ЗК України саме земельна ділянка слідує за будинком, спорудою, будівлею, а не навпаки.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що на земельній ділянці позивача ОСОБА_1 знаходиться її сарай, виходячи із загального принципу єдиної правової долі (цілісності) об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, суд, з метою захисту прав позивача на безперешкодне обслуговування та користування належним їй на праві власності сараєм по АДРЕСА_3 , приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині слід задовольнити та зобов`язати відповідача ОСОБА_3 звільнити сарай «Б».

Згідно роз`яснень, викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року N 7 судам слід мати на увазі, що спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що позовні вимоги обґрунтовані й підтверджені доказами, а тому підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат по справі суд зазначає таке: частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 840 грн., 80 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 7), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 16, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 78, 152 ЗК України та керуючись ст. ст. 2, 4, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:016:0089, площею 0,0538 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом прибирання розташованих на ній куп щебеню, піску та звільнення сарая «Б».

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складено 03 серпня 2022 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА