справа № 362/3643/20 головуючий у суді І інстанції Ковбель М.М.
провадження № 22-ц/824/5835/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Пічкурем Сергієм Вікторовичем, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіної Оксани Петрівни про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіної Оксани Петрівни про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_3 , після якої відкрилася спадщина, що складалася з спадкового майна, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214 та земельна ділянка площею 0.25 га.з кадастровим номером: :02:002:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214. Зазначає, що приватним нотаріусом Соломатіною Оксаною Петрівною на користь спадкоємця, відповідача, було видано два Свідоцтва про право на спадщину за законом за № 160 від 11.02.2020 року та за № 161 від 11.02.2020 року на спадкове майно: житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером: :02:002:0001, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача, істотним порушенням його прав є те, що приватному нотаріусу Соломатіній О.П. було відомо, що за життя ОСОБА_3 03 травня 2017 р. склала Заповіт посвідчений секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району, Київської області Верещак Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 11, відповідно до ст. ст. 1247,1251,1253 ЦК України, згідно якого Спадкодавець заповідала все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй та на що вона за законом матиме право - своєму сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину №160 від 11.02.2020 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214, що видане приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Соломатіною Оксаною Петрівною. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину №161 від 11.02.2020 року на земельну ділянку площею 0.25 га з кадастровим номером: :02:002:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214, що видане приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Соломатіною Оксаною Петрівною.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , через представника - адвоката Пічкура Сергія Вікторовича, подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на довідку № 1210 від 05.10.2017 р., яка видана виконавчим комітетом Данилівської сільської ради, яка свідчить про те, що померла ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , одна. Тобто, фактично спадкоємців, які автоматично прийняли спадщину не було, а тому, твердження суду першої інстанції про те, що Позивач є таким, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є помилковим. На думку апелянта, суд першої інстанції не обґрунтував та не зазначив причини критичної оцінки показів свідка і чому ці покази не були прииняті судом до уваги. Суд не дослідив матеріали спадкової справи, не надав їм належної оцінки та ухвалив незаконне рішення. Вважає, що приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна Оксана Петрівна, під час відкриття спадщини та видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом, діяла відповідно до вимог чинного законодавства.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограм на мобільні телефонні номери та повідомлень на електронні адреси, вказані сторонами у матеріалах справи, як засоби зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до державного акту серії ЯА №376128 - є власником земельної ділянки площею 0.25 га з кадастровим номером: :02:002:0001 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №199126602.

За життя Спадкодавець, ОСОБА_3 , 16 жовтня 2009 р. склала Заповіт посвідчений секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району, Київської області Верещак Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 48, згідно якого Спадкодавець заповідала все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй та на що вона за законом матиме право своїм дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому, за життя Спадкодавець ОСОБА_3 03 травня 2017 року склала Заповіт посвідчений секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району, Київської області Верещак Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 11, відповідно до ст. ст. 1247,1251,1253 ЦК України, згідно якого Спадкодавець заповідала все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй та на що вона за законом матиме право - своєму сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний заповіт є чинним, не змінений, не скасований.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою приватного нотаріуса Тернюк Єлизавети Володимирівни від 21.10.2019 р. за № 825/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через те, що позивач не надав доказів, що на час відкриття спадщини проживав постійно із спадкодавцем, а отже, пропустив 6-місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не був зареєстрований в будинку по місцю відкриття спадщини та рекомендовано звернутися до суду з позовом.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2020 року у справі №362/6336/19, встановлено факт постійного проживання однією сім`єю станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Соломатіною О.П. від 03.07.2020 року за № 31/01-16 було відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної з підстав пропуску 6-місячного строку для вступу у спадщину.

Приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна Оксана Петрівна як у вищезазначеній постанові від 03.07.2020 року за № 31/01-16 так і в своєму відзиві посилається на те, що остання повідомила ОСОБА_2 листом №353/02-14 про заведення спадкової справи.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи та надана суду копія спадкової справи не містять належних та допустимих доказів надсилання даного листа позивачу.

Також, приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна Оксана Петрівна у постанові від 03.07.2020 року за № 31/01-16 і в своєму відзиві посилається на те, що повідомила ОСОБА_2 листом №02/02-14 про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом.

Поряд з цим, матеріали справи та надана суду копія спадкової справи не містять належних та допустимих доказів надсилання даного листа позивачу.

В подальшому, приватним нотаріусом Соломатіною Оксаною Петрівною на користь Відповідача ОСОБА_1 було видано два Свідоцтва про право на спадщину за законом за № 160 від 11.02.2020 року та за № 161 від 11.02.2020 року на спадкове майно: житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером: :02:002:0001, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2020р. за № 209592483.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус не вчиняла дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.Таким чином, нотаріус діяла упереджено, з урахуванням інтересів одного з спадкоємців. Оскільки судом встановлено, що право позивача було порушено, а тому підлягає відновленню, шляхом скасування незаконно виданих свідоцтв на спадщину за законом.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини

Відповідно до ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом є фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та які зазначені в заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи (спадкодавця) на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач без зазначення причин може позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом крім осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (ст. 1233 - 1235 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її в порядку та строки встановлені ст. 1270 ЦК України.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 1268, ч.1.ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування спадкоємцями за законом лише за відсутності заповіту або повного чи часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття (відмови) спадщини спадкоємцем за заповітом, усунення від права на спадкування спадкоємця за заповітом, неохоплення заповітом усієї спадщини. Таким чином, спадкування за законом має місце, коли й оскільки воно не змінене заповітом. Право на спадкування у спадкоємців за законом може виникнути тільки у разі відсутності цього права у спадкоємців за заповітом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є таким, що прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду від 19.02.2020 року у справі № 362/6336/19.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на довідку № 1210 від 05.10.2017 р., яка видана виконавчим комітетом Данилівської сільської ради, та містить дані, що померла ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , одна. Доводи про те, що позивач не є таким, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК спростовуються рішенням Васильківського міськрайонного суду від 19.02.2020 року, яке набрало законної сили та вірно прийнято до уваги судом першої інстанції.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те. що суд першої інстанції вірно вважав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач, який є спадкоємцем за заповітом, неприйняв спадщину або відмовився від її прийняття у передбачених законом спосіб. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району, Київської області Верещак Т.М., від 03 травня 2017 р. зареєстрований в реєстрі за № 11, є дійсним і ніким не оспорений.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент видачі оскаржуваних свідоцтв) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 спадкоємцем за заповітом був позивач, який фактично прийняв спадщину.

Натомість, в порушення ст.67 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не здійснив перевірку кола спадкоємців та видав два свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на ім2я відповідача, порушивши при цьому, право позивача на отримання спадщини.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Судом встановлено, що неправомірність дій нотаріуса пов`язана з тим, що остання не повідомляла позивача про відкриття спадщини у 2017 році та не повідомила позивача і в 2020 році перед тим, як видати спірні свідоцтва Відповідачу. Тобто, фактично має місце порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Посилання апелянта на наявність в спадковій справу повідомлення позивача нотаріусом, колегія суддів оцінює критично, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні дані про належне отримання вказаного позивачем повідомлення. Не були надані такі докази і до суду під час розгляду справи.

Поряд з цим, необхідність вчинити нотаріусом дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі відповідає правовому висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що право позивача порушено та підлягає відновленню, шляхом скасування незаконно виданих свідоцтв на спадщину за законом.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Пічкурем Сергієм Вікторовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова