Постанова

Іменем України

02 серпня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6622/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бородянського районного суду Київської області

18 січня 2022 року

в складі судді Герасименко М.М.

у цивільній справі №939/2612/21 Бородянського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Клавдіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Олександра Рибалка Немішаївської селищної ради Київської області

про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допущення до роботи,

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її з порушенням трудового законодавства відсторонено від роботи, з підстав відсутності щеплення від CОVID-19, звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, до Клавдіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Олександра Рибалка Немішаївської селищної ради Київської області (далі - Клавдіївський ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. О. Рибалка, Заклад), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ №33-кт від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та поновити її на роботі.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», зазначивши, що працівники окремих категорій підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, тоді як дана норма передбачає абсолютно виключний перелік обов`язкових щеплень, до яких не відноситься щеплення від CОVID-19.

Вважала, що судом невірно тлумачиться закон, а саме що до даних правовідносин застосовується інший випадок відсторонення працівників від роботи, оскільки інший випадок передбачає інші правові відносини, аніж профілактичі щеплення, стосовно яких законодавець зазначив однозначний перелік.

Судом безпідставно застосовано положення Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 (24.01.2020), Положення про Міністерство охорони здоров`я та накази МОЗ від 19.07.1995 №133 і від 25.02.2020 №521, оскільки дані підзаконні акти суперечать положенням Конституції України та міжнародним договорам, як джерелу права. А посилання суду на те, що дані підзаконні акти неконституційними не визнавалися та є чинними, на думку скаржника, не може бути підставою для порушення Конституції України.

Звернула увагу, що ні чинним законодавством України, ні міжнародними законами не передбачено правової підстави відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю у нього щеплення від CОVID-19.

Зазначала, що відсутні будь-які докази, які вказують на те, що роботодавець має повноваження на відсторонення від роботи з підстав відсутності у працівника щеплення не передбаченого законом.

Суд не надав оцінки порушення її права на працю, а більше приділив увагу обов`язковості щеплення.

Судом не наведено аргументів щодо наведеної ним справедливої юридичної позиції, за якою обмеження прав і свобод працівника можуть встановлюватися підзаконними актами, а не виключно Конституцією України і законами України.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що щеплення в цілому не є в розумінні медицини отриманням особою вакцини, оскільки препарати, які вводяться від CОVID-19 не є лікарським засобом, так як препарат не пройшов державну реєстрацію як лікарський засіб. А заявник (виробник) та держава не несуть відповідальності за якість і безпечність, ефективність вакцини або іншого імунобіологічного препарату.

За наведених обставин просила скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 18.01.2022 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Рішення в частині повернення надмірно сплаченого судового збору залишити без змін.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки за приписами статті 274 ЦПК України трудові спори підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також враховуючи, що у даній справі відсутні майнові вимоги, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює заступником директора з навчально-виховної роботи у Клавдіївському ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. О. Рибалка.

04 листопада 202 року ОСОБА_1 отримала від Клавдіївського ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. О. Рибалка повідомлення про необхідність надання документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 в строк до 08 листопада 2021 року.

У повідомленні позивачу роз`яснено, що не надання директору одного з вищевказаних документів до початку роботи 08 листопада 2021 року буде розцінено як відмова від виконання статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Також, ОСОБА_1 повідомлено, що у випадку відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень вона буде відсторонена від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати. Період відсторонення триватиме до усунення причин, що його зумовили.

Отримавши вказане повідомлення, позивач зазначила про свою незгоду із ним та додатково подала письмові заперечення відповідачу, у яких вказала про незаконність дій Клавдіївського ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. О. Рибалка у випадку її відсторонення, оскільки такі дії будуть порушувати її право на працю.

08 листопада 2021 року директором Клавдіївського ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. О. Рибалка видано наказ №33-кт про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що їх зумовили.

Наказ виданий на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під підпис 08.11.2021.

Наведені фактичні обставини вказують на те, що ОСОБА_1 повідомлялась відповідачем про намір відсторонення її від роботи у випадку ненадання нею документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення таких щеплень в строк до 08.11.2021. Відомостей про те, що позивачка мала тимчасові труднощі у наданні до 08.11.2021 таких документів та повідомлення відповідача про ці обставини, матеріали справи не містять.

Також, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують протипоказання у ОСОБА_1 до щеплення від COVID-19.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відносно неї, як працівника та громадянина, має місце намір застосування не профілактичного щеплення, а введення препарату з метою клінічного випробування. Крім того, позивачка, висловлюючи незгоду із повідомленням відповідача від 04.11.2021, вказала, що вимога керівника надати інформацію про вакцинацію або про протипоказання щодо неї порушує її право на таємницю про стан здоров`я. Також, зазначила, що вона не згодна із повідомленням роботодавця щодо здійснення щеплення від COVID-19 або надання доказів протипоказання такого щеплення, оскільки така вимога порушує її право на працю.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ч. 1 ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови Кабінету Міністрів України №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу МОЗ від 25.02.2020 №521, яким затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, та врахувавши відсутність в матеріалах справи доказів, які унеможливлюють відсторонення позивачки від роботи з підстав означених в оспорюваному наказі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність дій роботодавця щодо відсторонення позивачки від роботи, а відтак і про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, застосовуючи положення ч. 1 ст. 46 КЗпП України, якою передбачено відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом, окрім підстав визначених у перших двох пунктах, і в інших випадках, передбачених законодавством, суд першої інстанції у визначенні поняття «законодавство» правильно врахував рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року №12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Як зазначив суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, з чим погоджується і колегія суддів, застосовані судом норми матеріального права, а саме постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (у редакції чинній станом на 08 листопада 2021 року), стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та стаття 46 КЗпП України, є діючим законодавством, яке регламентує порядок відсторонення від роботи за відсутності щеплення від CОVID-19. Дані положення матеріального закону неконституційними у визначеному законом порядку не визнавались, є чинними.

Крім того, судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення слушно зазначено, що Міністерство юстиції України зробило висновок про те, що наказ МОЗ №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України, яка згідно п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року №731, полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а також те, що застосовані судом норми матеріального права не відповідають Конституції України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги, що діючим законодавством не передбачено правової підстави відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю у нього щеплення від CОVID-19.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не надання судом оцінки про порушення права позивача на працю, оскільки в мотивувальній частині рішення судом наведено аргументи відсутності порушеного права ОСОБА_1 на працю, у разі відсторонення від роботи через відсутність щеплення. Зокрема, судом зазначено, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей, зокрема, учасників освітнього процесу.

У зв`язку з викладеним, аналогічні доводи апеляційної скарги щодо порушення права на працю не потребують додаткового правового аналізу з боку суду апеляційної інстанції.

До того ж, судом першої інстанції надано належну правову оцінку і доводам позивача про порушення медичної таємниці та зазначено, що забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта; право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення від COVID-19 в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, надання позивачкою роботодавцю інформації про щеплення від COVID-19 не є медичною таємницею.

Також, судом першої інстанції надано належну правову оцінку доводам позивачки, викладеним у позовній заяві, що вакцинація здійснюється не з метою профілактичного щеплення, а з метою клінічного випробування; препарат не пройшов реєстрацію як лікарський засіб.

Так, судом зазначено, що позивачем на підтвердження таких доводів не надано доказів. Натомість, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №95 від 08 лютого 2021 року «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування», передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 дозволені для екстреного використання в Україні.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у даних правовідносинах підлягають доведенню обставини незаконних дій роботодавця щодо відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19, а не обставини реєстрації чи не реєстрації вакцини як лікарського засобу. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і посилання в апеляційній скарзі, що обов`язковим щепленням проти COVID-19 держава не гарантує зупинення поширення хвороби в такий спосіб.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу відсутні.

З огляду на те, що у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність, то й правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про допуск позивача до роботи, оскільки по своїй суті така вимога є похідною.

Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.В. Желепа