Справа № 161/137/22
Провадження № 2/161/1466/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 серпня 2022 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Жаловаги І.П.,
представника позивача - Яковенко О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Городищенської територіальної громади, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, -
05 січня 2022 року позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», Залізниця) від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» через свого представника звернулось до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позову вказує, що 07.07.1992 року відповідач ОСОБА_1 придбав житловий будинок, що розташований у с. Вигуричі, Луцького району, Волинської області та знаходиться на земельній ділянці розміром 0,25 га. 21.02.2000 року останньому на підставі рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року видано Державний акт серії ІІІ -ВЛ № 034473 на право приватної власності на землю загальною площею 0,78 га (0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,53 - для ведення особистого підсобного господарства). Згідно даних вказаного Державного акту та Технічного звіту до його видачі земельні ділянки площею 0,25 га та 0,53 га є суміжними до земель Ківерцівської дистанційної колії Львівської залізниці (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033258 від 15.12.2005 року).
Згідно плану границь смуги відводу лінії «Стоянів - Ківерці» Львівської залізниці від км 133+325 до км 196+985 Луцького району Волинської області від 1991 року та схеми границь смуги відводу лінії «Стоянів-Ківерці» Львівської залізниці на території Луцького району (в т.ч. Чаруківської сільської ради), вказана лінія залізничного шляху вже існувала станом на 1991 рік.
Окрім того, з карток № 55 , 56, 109 на труби Ківерцівської дистанції колії Львівської залізниці від 06.12.2002, по лінії «Львів-Ківерці» перегін «Сенкевичівка-Невіч-Волинський» протяжністю 127 км (водоток «Суходол») був побудований 1932 року.
Після розробки відповідної технічної документації, 25.11.2005 року Львівській державній залізниці видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033258, відповідно до якого земельна ділянка (згідно схеми Б), що розташована в межах Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області з цільовим призначенням «для обслуговування об`єктів Львівської залізниці».
Межі земельних ділянок, що належать позивачу є чітко вираженими в натурі та погодженими з представниками Чаруківської сільської ради. В свою чергу, межі земельних ділянок належних ОСОБА_1 під час виготовлення технічної документації для видачі Державного акту про право власності на землю відповідачу 23.12.1996 року погоджувались зі всіма користувачами, окрім Залізниці.
Право позивача на земельну ділянку, в тому числі і на спірну, виникло задовго до реєстрації прав ОСОБА_1 . З часу відведення Залізниці земельної ділянки вилучення спірної її частини у встановленому Законом порядку не проводилось, відповідачі щодо такого вилучення теж не звертались, відмови від права користування нею Залізниця не надавала.
З огляду на наведене, рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року, на підставі якого видано Державний акт серії ІІІ -ВЛ № 034473 від 21 лютого 2000 року, порушує порядок встановлення та зміни цільового призначення земель, прийнято з порушенням повноважень щодо розпорядження землями державної власності, отже підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно до чого, позивач просить визнати недійсним Державний акт серії ІІІ -ВЛ № 034473 від 21 лютого 2000 року на право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,78 гектарів, що розташована на території села Вигуричі Чаруківської сільської ради, а також витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння та стягнути з відповідачів судові витрати у справі.
Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.
В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача Городищенської територіальної громади, в судове засідання не з`явились повторно з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Правом подачі відзиву не скористались, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не подавали.
Враховуючи наведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу №1889 від 07.07.1992, ОСОБА_1 придбав житловий будинок, що розташований у с. Вигуричі Луцького району Волинської області та знаходиться на земельній ділянці розміром 0.25 га.
21.02.2000 року ОСОБА_1 на підставі рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №034473, відповідно до якого останньому передано у приватну власність 0,78 га землі на території Чаруківської сільської ради у с. Вигуричі для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,25 га) та ведення особистого селянського підсобного господарства (0,53 га) (а.с.9).
Згідно даних Державного акту та Технічного звіту по видачі Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_1 на земельну ділянку 0,78 га від 2000 року, земельні ділянки площею 0,53 га та 0,23 га, що належать ОСОБА_1 є суміжними, зокрема, до земель Ківерцівської дистанції колії (а.с.9-17).
З Акту погодження з суміжними користувачами (землевласниками) від 23.12.1996 року вбачається, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 погоджені з суміжними землекористувачами (землевласниками), окрім представника Ківерцівської станції колії (а.с.14-17).
Згідно плану границь смуги відводу лінії «Стоянів - Ківерці» Львівської залізниці від км 133+325 до км 196+985 Луцького району Волинської області від 1991 року та схеми границь смуги відводу лінії «Стоянів-Ківерці» Львівської залізниці на території Луцького району (в т.ч. Чаруківської сільської ради), вказана лінія залізничного шляху вже існувала станом на 1991 рік. (48-53).
Окрім того, з карток №55, 56, 109 на труби Ківерцівської дистанції колії Львівської залізниці від 06.12.2002 року, по лінії «Львів-Ківерці» перегін «Сенкевичівка-Невіч-Волинський» протяжністю 127 км (водоток «Суходол») був побудований 1932 року (а.с.54-56).
Після розробки відповідної технічної документації, 25.11.2005 року Львівській державній залізниці видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033258, відповідно до якого земельна ділянка (згідно схеми Б), що розташована в межах Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області з цільовим призначенням «для обслуговування об`єктів Львівської залізниці» (а.с.23).
Відповідно до Акту погодження меж з суміжними землекористувачами (землевласниками) і передачі на збереження межових знаків, складеного при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право постійного користування землею Львівської залізниці для розміщення об`єктів залізничного транспорту, зокрема на території Чаруківської сільської ради Луцького району від 2005 року, межі земель Управління Львівської залізниці чітко виражені в натурі та проходять по контурах угідь, що належать до земель, належних Чаруківській сільраді, а самі межі погоджені з представником Чаруківської сільради (а.с. 21-22,24-48).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.
Відповідно до пункту «ж» частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, забезпечення безпеки руху і розвитку об`єктів залізничного транспорту.
Відповідно до п. б 4.4 ст.84 Земельного Кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями.
Щодо документально оформлених прав позивача на земельну ділянку площею 86,5203 га до дати видачі державного акту на право власності на землю серії ЯЯ №033258 від 15 грудня 2005 року, суд зауважує, що відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода» 30.01.1963 року «Положение о землях предоставленных транспорту» 07.02.1933 року; «Об упорядочении отвода земель для железных дорог» 27.01.1962, інші нормативні акти та будівельні норми), вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі. Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювалися за ними, проводилося шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів.
В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі.
ЗК УРСР (редакція від 8 липня 1070 року), п. 5 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України", іншими нормативними актами та будівельними нормами, із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційним п.6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року, не передбачали вимоги до залізниць щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що перебувають у її користуванні. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.
Згідно п.5.6 Рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 у справі №5-рп/2005, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено Законом.
Відтак, земельна ділянка, що розташована в тому числі на території Чаруківської сільської ради площею 86,5203 га, щонайменше з 1932 року до дня фактичного оформлення Львівською залізницею Державного акту у 2005 році вже належала до земель залізничного транспорту та була фактичному постійному користуванні Львівської залізниці.
Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону.
Відомостей про припинення права користування позивача спірною земельною ділянкою на момент винесення рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року судом не встановлено. Зазначені земельні ділянки необхідні позивачу для забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян, безпеки експлуатації транспортних засобів, охорони навколишнього природного середовища.
Відтак, спірна земельна ділянка є смугою відведення залізниці (належить до земель залізничного транспорту), знаходилася у правомірному користуванні позивача, отже факт наявності правових підстав для розпорядження частиною вказаних земель у Чаруківської сільської ради (з 2020 року входить до складу Городищенської територіальної громади) як органу місцевого самоврядування відсутній. Крім того, подальша видача Державного акту на ім`я ОСОБА_1 фактично порушує право користування Залізниці належними їй землями.
Відповідно до ч.1ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
З огляду на наведене, суд вважає, що рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,78 гектарів, яка розташована на території села Вигуричі Чаруківської сільської ради, є незаконним і підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-319цс15, у спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, на підставі яких видано державні акти про право власності на земельні ділянки, так і самі державні акти. Визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Таким чином, оскільки Державний акт серії ІІІ-ВЛ № 034473 від 21 лютого 2000 року на ім`я ОСОБА_1 був виданий на підставі рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року, яке в частині передачі у приватну власність відповідача земельної ділянки, площею 0,78 гектарів, яка розташована на території села Вигуричі Чаруківської сільської ради є незаконним, то вимоги про визнання його недійсним також підлягають до задоволення.
Щодо вимоги про витребування земельної ділянки з незаконного володіння особи суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно ч. 3 ст. 388 КУпАП якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8540 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,5,12,13,19, 23,76,81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Городищенської територіальної громади, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, - задовольнити повністю.
Визнати незаконним та скасувати рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,78 гектарів, яка розташована на території села Вигуричі Чаруківської сільської ради.
Визнати недійсним Державний акт серії ІІІ -ВЛ № 034473 від 21 лютого 2000 року на право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,78 гектарів, що розташована на території села Вигуричі Чаруківської сільської ради, виданий на підставі рішення Чаруківської сільської ради №17/1 від 14 жовтня 1993 року.
Стягнути з Городищенської територіальної громади на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у 4270 (чотири тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 4270 (чотири тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця 5; ).

Відповідачі: Городищенська територіальна громада (Волинська область, Луцький р-н, с. Городище, вул. Шкільна 35; );

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 08 серпня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк