Справа № 523/6508/21
Провадження №2/523/296/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участі секретаря Дашковської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, трьох процентів річних, індексу інфляції, пені,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 673023,89грн., посилаючись на те що він за договором позики від 22.05.2018р. передав відповідачці грошові кошти в розмірі 58427,29грн., а відповідач, отримавши грошові кошти зобов`язалась повернути їх частинами в строк до 22.08.2018р., однак свої зобов`язання належним чином не виконала, грошові кошти не повернула. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 62 344,57грн., пеню за кожен день прострочки грошового зобов`язання за період з 23.08.2018р. до 02.04.2021р. в розмірі 594 767,20грн., та за той же період 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 4883,37грн., індекс інфляції в розмірі 11 028,75грн. Також просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6730,24грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00грн. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Відповідач та її представник направили до суду відзив на позовну заяву в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що крім договору позики між ОСОБА_2 та позивачем 22.05.2018р. було укладено договір застави за яким в якості забезпечення зобов`язання був переданий транспортний засіб марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 , оцінений сторонами договору в розмірі 62 601,00грн., та який за розпискою від 22.05.208р. був переданий ОСОБА_1 на відповідальне зберігання. На думку відповідачки, після вчинення виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_1 має можливість задовольнити свої вимоги за рахунок продажу переданого йому, в якості застави, автомобіля. Також відповідачка вказує на невідповідність суми матеріальної претензії, так як згідно виконавчого напису нотаріуса сума боргу за позикою складає 24 163,39грн., в той же час позивачем пред`явлені вимоги на суму 62 344,57грн. Також відповідач просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення з неї пені.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 22.05.2018р. ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 58 427,29грн., що за курсом НБУ на день укладання договору було еквівалентно 2240,0 дол. США. ОСОБА_2 , в свою чергу, отримавши грошові кошти в повному обсязі зобов`язалась їх повернути наступним чином: 2086,68 грн. в строк до 22.06.2018р.; 2086,68грн. в строк до 22.07.2018р.; 54 253,91грн. в строк до 22.08.2018р. (п.5 договору).

Факт укладання між сторонами договору позики та виникнення у ОСОБА_2 обов`язку по поверненню позичених грошових коштів підтверджується представленою з боку позивача копією договору №22/05/18-2 від 22.05.2018р. та розпискою від 22.05.2018р. Крім того, факт отримання грошових коштів за договором позики у розмірі і на підставах передбачених договором сторонами визнаний, відтак не потребує доказуванню.

З метою забезпечення належного виконання договору позики від 22.05.2018р., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 22.05.2018р. був укладений договір застави, за умовами якого остання передала в заставу ОСОБА_3 належний їй транспортний засіб марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 , який сторонами договору був оцінений в сумі 62 601,0грн, що за курсом НБУ на час укладання договору було еквівалентно 2 400,0дол. США. Договір застави був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І.В., реєстровий номер 683.

Згідно розписки від 22.05.2018р. ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв на відповідальне зберігання автомобіль марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 .

12.10.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. був вчинений виконавчий напис нотаріуса, реєстраційний номер 1991, за умовами якого було запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , переданого в заставу за договором застави від 22.05.2018р. з метою належного виконання договору позики №22/05/18-2 від 22.05.2018р. із врахуванням змін та доповнень, внесених додатковою угодою від 22.11.2018р. За рахунок коштів вилучених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна було запропоновано задовольнити вимоги ОСОБА_1 за період з 23.02.2019р. по 20.07.2020р. в сумі 88 641,48грн., з яких: 24 163,39грн. - сума заборгованості за позикою; 61 978,0грн. - неустойка; 2 500,0грн. - додаткові витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису нотаріуса.

За твердженням позивача, в обумовлений сторонами в договорі строк, ОСОБА_2 позичені грошові кошти не повернула, прийняті на себе зобов`язання не виконала. Також за твердженнями представника позивача, прийнятий за розпискою від 22.05.2018р. на відповідальне зберігання транспортний засіб марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 , був повернутий ОСОБА_2 та на теперішній час перебуває у неї.

Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають.

Правовідносини сторін виникли з зобов`язального права та регулюються главою 71, розділом ІІІ, Книгою п`ятою Цивільного кодексу України, зокрема статтею 1046 ЦК України, згідно змісту якої за договором позики, який згідно зі ст. 1047 цього ж Кодексу був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як було встановлено судом сума грошових коштів за договором позики від 22.05.2018р., яка була передана ОСОБА_1 позичальниці ОСОБА_2 , складала 58 427,29грн. В той же час з дослідженого судом виконавчого напису нотаріуса від 12.10.2020р. такий було видано для стягнення суми позики в розмірі 24 163,0грн. При цьому, приватний нотаріус ґрунтувала таке наявністю укладеними між сторонами договором застави від 22.05.2018р., договором позики від 22.05.2018р., а також додатковою угодою від 22.11.2018р., укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому з боку позивача та відповідача суду не надано для огляду додаткову угоду від 22.11.2018р.

Факт укладання договору позики від 22.05.2018р., отримання грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі зазначеному в договорі позики, останньою не оспорюється та доведений з боку позивача. Відтак, суд дійшов висновку, що право вимоги позиченої суми боргу за договором позики з боку ОСОБА_1 є доведеним.

Згідно частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідач ОСОБА_2 , в силу частини третьої статті 1049 ЦК України, не спростувала належними та допустимими доказами факт виконання прийнятого на себе грошового зобов`язання, зокрема наданням доказів про передачу позичених грошових коштів ОСОБА_1 та/або зарахуванням коштів на банківський рахунок останнього тощо.

Само по собі зазначення приватним нотаріусом у виконавчому написі суми боргу за договором позики в розмірі 24 163,0грн., яка існувала на час звернення ОСОБА_1 до нотаріуса, не змінює обсягу виниклих у ОСОБА_2 зобов`язань по поверненню всієї суми позичених грошових коштів.

Суд констатує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником (постанова ВС від 10.04.2019 р. у справі №201/11696/16-ц).

Відкриття провадження у судовій справі відбувається у зв`язку із наявністю спору між сторонами, як правило, щодо існування заборгованості або з приводу її розміру та/або розміру штрафних санкцій. Під час судового розгляду справи позивач має довести, а суд - встановити факт існування заборгованості, її розмір, право позивача на її стягнення. Ухвалення судового рішення є результатом розв`язання спору за посередництва судді.

Тобто, передумовою реалізації судового порядку стягнення заборгованості є спір, що склався між стягувачем та боржником із приводу заборгованості. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса - це, по суті, підтвердження та посвідчення нотаріусом права стягувача на примусове стягнення безспірного боргу із зобов`язаної сторони, і таке посвідчення можливе за певних умов.

Отже, посилання представника відповідача, як на підставу у відмові заявлених позовних вимог, за наявності виконавчого напису нотаріуса, який перебуває на виконанні, є безпідставні та не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Є безпідставні та не заслуговують на уваги посилання ОСОБА_2 на те, що вимоги за договором позики були задоволені за рахунок заставного транспортного засобу, який був переданий позивачу на відповідальне зберігання. Так, згідно отриманої судом відповіді з Територіального сервісного центру МВС №5142 автомобіль марки «Тойота», р/н НОМЕР_1 до теперішнього часу зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 . Крім того, вказаний автомобіль, згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Шипаковим Є.О. від 24.11.2020р., яким провадяться виконавчі дії з виконання виконавчого напису нотаріуса від 12.10.2020р., було оголошено у розшук.

Зважаючи на викладене, з урахування встановлення факту односторонньої відмови відповідачки від виконання зобов`язання, що є недопустимим, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог про стягнення неповернутої суми позики.

При цьому, приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 за договором позики (п.1) зобов`язалась повернути позику, в розмірі, що визначений на день платежу за курсом НБУ по відношенню до долару США, то з неї підлягає стягненню 62 344,57грн., що за курсом гривні по відношенню до долара США, встановленому НБУ на день подачі позову (27.8324грн. за 1 дол. США), тобто в межах заявлених позовних вимог.

У ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних за порушення грошового зобов`язання за період з 23.08.2018р. (наступний день закінчення дії договору) до 02.04.2021р. у розмірі 4883,37грн. від суми боргу 62 344,57грн.

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути індекс інфляції за порушення грошового зобов`язання в розмірі 11 028,75грн., за період з 23.08.2018р. (наступний день закінчення дії договору) до 02.04.2021р. від суми боргу 62 344,57грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені то такі підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Аналізуючи приписи статей 266 і ч. 2 ст. 258 ЦК України, слід дійти висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позикодавця до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Як було встановлено судом, за умовами договору сторони погодили повернення тіла кредиту за позикою до 22.08.2018р. включно.

Відтак, у межах строку позичання до 22.08.2018р. відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві позику періодичними (щомісячними) платежами до 22.08.2018р. Починаючи з 23.08.2018р, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю суму заборгованості за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку договору позики.

Таким чином, з 23.08.2018р. позивач набув право на нарахування пені.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Представником відповідача під час розгляду справи заявлено вимогу застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених позовних вимог про стягнення пені.

З позовною заявою ОСОБА_3 звернувся 08.04.2021р., тобто з пропуском одного року, як строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені. Причини поважності пропуску строку представником позивача суду не доведені та такі не убачаються з матеріалів справи. Отже, розмір пені слід відраховувати за один рік, що передував зверненню до суду з позовними вимогами, тобто з 08.04.2020р.

Таким чином, розмір пені за період з 08.04.2020р. до 08.04.2021р. дорівнює 228 179,04грн. із розрахунку 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (365 днів) від суми заборгованості 62 344,57грн.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Системний аналіз приписів статей 551 ЦК України вказує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Як було зазначено судом розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача складає 228 179,04 грн. При цьому розмір суми позики, який підлягає поверненню складає 62344,57грн., тобто сума пені в даному випадку перевищує суму основного боргу майже в чотири рази. За таких обставин суд вважає, що розмір пені, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 слід знизити до 10% від суми основного боргу, а саме до 6234,45грн., що буде відповідати принципам виваженості розумності та справедливості.

Відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 844,91грн. (84 491,14грн. (загальна сума стягнення) х 100 : 673 023,89грн. (заявлена позивачем сума стягнення) = 12,55% ; 6730,24грн. (сума судового збору) х 17,20% : 100).

За таким же розрахунком, пропорційно задоволеним позовним вимогам суд, згідно ст.137 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 1255,00грн.

Керуючись ст.ст.525,533,549,1054 ЦК України; ст.ст.12,13,76,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, трьох процентів річних, індексу інфляції, пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн: НОМЕР_2 ) місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 62 344,57 грн., 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 4883,37грн., індекс інфляції за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 11028,75грн., пеню в розмірі 6234,45грн., судовий збір в розмірі 844,91грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 1255,00грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 29 липня 2022р.

Суддя