Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого - судді Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суду стягнути заборгованість із заробітної плати за весь період з 14 травня 2019 року по 16 жовтня 2020 року, у зв`язку з його звільненням 16 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі п.4 ст.36 (ч.3 ст.38) КЗпП України.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернувся по телефону до ТОВ «Технобудсервіс 2006» у зв`язку з пошуком роботи, за розміщеним ними оголошенням на відповідному сайті про вакантну посаду юриста, розмір заробітної плати ними було зазначено 9000,00 грн. Позивач зазначає, що 14 травня 2019 року він був прийнятий на роботу до даного підприємства, але не оформлений відповідно до вимог трудового законодавства. 24 червня 2019 року, прийшовши на роботу, позивач подав заяву про звільнення на підставі п.4 ст.36 КЗпП України. 26 червня 2019 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» відмовило у задоволенні його заяви про звільнення. 18 липня 2019 року наказом

№ 23/1807-19-пз про припинення трудового договору позивача було звільнено відповідно до

п. 4 ст. 40 КЗпП України. 15 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову в справі №755/13126/19в, якою було визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору. 15 жовтня 2020 року позивачем було направлено поштою на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі до п.4 ст.36 (ч.3 ст.38) КЗпП України, а також в заяві було зазначено вимогу про проведення повного розрахунку під час звільнення та 16 жовтня 2020 року позивачем було направлено заяву (розрахунок заборгованості заробітної плати), за допомогою електронної пошти на адресу відповідача та підписано електронно-цифровим підписом. 19 жовтня

2020 року позивач зателефонував на підприємство відповідача, проте генеральний директор відмовився з ним спілкуватися. На думку позивача, дані обставини свідчать про порушення трудового законодавства та його прав як робітника, в тому числі на отримання заборгованості заробітної плати. Згідно розрахунку позивача, заборгованість по заробітній платі та іншим витратам станом на 16 жовтня 2020 року складає суму 174 371,53 грн, яка включає: переробку з 14 травня 2019 року по 21 червня 2019 року в сумі 2800,00 грн; не доплачену заробітну плату з 14 травня 2019 року по 30 червня 2019 року в розмірі 8653,43 грн; 372,10 гру - 4,3% інфляційних втрат; 132400,00 грн заборгованості по заробітній платі з 24 червня 2019 року по 16 жовтня 2020 року; 27000,00 грн вихідної допомоги; 840,80 грн та 2305,20 грн - судовий збір. Разом з тим, позивач зазначає, що даний розрахунок не включає в себе сплачену відповідачем заробітну плату за травень та червень 2019 року виходячи з вигаданого посадового окладу в розмірі 4 183,00 грн, який значно нижчий ніж це передбачається Галузевою угодою між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України на 2019 - 2020 роки, зареєстрованою Міністерством соціальної політики України, реєстраційний №24 від 12 жовтня 2018 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року позовну заяву повернуто позивачеві. (т.1 а.с.39-40)

Постановою Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. (т.1 а.с.75-79)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання копії ухвали. (т.1 а.с.87-90)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року позовну заяву повернуто позивачеві. (т.1 а.с.101-103)

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року повернуто особі, що її подала. (т.1 а.с.131-132)

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року скасовано та передано справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. (т.1 а.с.161-169)

Постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2022 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. (т.1 а.с.208-214)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (т.1 а.с.219-221).

Копію вказаної ухвали позивачем отримано 13 червня 2022 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. (т.1 а.с.223)

23 червня 2022 року представник відповідача ознайомилась з матеріалами справи (т.2 а.с.1)

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

04 липня 2022 року представник відповідача ТОВ «Технобудсервіс 2006» - адвокат Побережна М.О. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та витрати, понесені відповідачем у зв`язку з розглядом справи покласти на позивача. Відзив обґрунтовано тим, що в травні

2019 року до ТОВ «Технобудсервіс 2006» за пошуком роботи звернувся ОСОБА_1 . Позивачу була запропонована посада юриста з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом (розпорядженням) Генерального директора № 14/2105-19-пр від 21.05.2019 р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 23.05.2019 р. з посадовим окладом згідно штатного розпису - 4700,00 грн. Із зазначеним наказом

ОСОБА_1 ознайомився, зауважень до змісту наказу щодо окладу, дати прийняття на посаду тощо від ОСОБА_1 не надходило. Наприкінці червня 2019 року позивачем було скеровано роботодавцю низку доповідних записок щодо начебто неналежного стану робочого місця. Негайно роботодавцем було проведено перевірку робочого місця юриста із залученням незалежної санітарно-екологічної лабораторії. За результатами атестації, робоче місце позивача було визнано таким, що відповідає вимогам діючої нормативно-технічної документації, стандартам безпеки, оптимальності технологічних режимів, характеру та обсягу робіт, за показниками умов праці робоче місце позивача характеризується допустимими умовами праці. Позивач неодноразово порушував трудову дисципліну. Так, наказом

№ 1/2406-19 від 24.06.2019р. до позивача було застосовано стягнення у вигляді догани за відсутність на робочому місці (прогул). Позивач не заперечував, що був відсутнім на робочому місці, наказ про застосування дисциплінарного стягнення не оспорював. У день накладення дисциплінарного стягнення позивач подав заяву про звільнення з посади юриста

ТОВ «Технобудсервіс 2006» на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України та, не чекаючи розгляду заяви посеред робочого дня покинув своє робоче місце. З метою з`ясування місця знаходження працівника ТОВ «Технобудсервіс 2006» 27.06.2019р. направило на відомі адреси

ОСОБА_1 лист, в якому повідомило про фіксування його відсутності на робочому місці та було запропоновано надати пояснення. Проте відповіді на лист ОСОБА_1 надано не було. Доповідними записками та актами відсутності на робочому місці юриста Алексєєва С.С., починаючи з 24 червня 2019 року був зафіксований багатоденний прогул. Наказом

№ 23/1807-19-пз про припинення трудового договору від 18.07.2019р. ОСОБА_1 звільнено з посади юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006» за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення від надання пояснень причин відсутності ОСОБА_1 відмовився. Остаточний розрахунок та видача трудової книжки проведено у той же день. ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» з наступними вимогами: «1. Визнати порушення ТОВ «Технобудсервіс 2006» моїх конституційних прав та вимог трудового законодавства України; 2. Скасувати незаконний наказ № 23/1807-19 про припинення трудового договору за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновити мене на посаді;3. Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; 4. Зобов`язати

ТОВ «Технобудсервіс 2006» негайно виплатити один розмір заробітної плати в розмірі

9000 (дев`ять тисяч) грн після сплати податків та обов`язкових відрахувань.» Рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 25.05.2020 р у справі № 755/13126/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 15.10.2020 у справі № 755/13126/19 апеляційну скаргу було задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору, в решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін. Не погоджуючись з рішенням апеляційної інстанції, позивач звернувся зі скаргою до касаційної інстанції. Розглянувши касаційну скаргу, суд постановив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15.10.2020 р. в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З моменту прийняття рішення судом касаційної інстанції, наказ про звільнення № 23/1807-19 від 18.07.2019р. поновив свою дію, а тому, роботодавець негайно вжив заходи з усунення описки у ньому. Так, наказом від 08.06.2021р. № 26-к «Про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2018» до наказу № 23/1807-19-пз

від 18.07.2019 р. про припинення трудового договору були внесені зміни, а саме виключено з графи «причини звільнення» Акт № 1, № 2, №3 від 21.06.2019р. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 08.07.2021 р у справі № 755/13126/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25.05.2020 р в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до

ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін. Відповідач вважає, що позовна вимога : «Стягнути заборгованість із заробітної плати за весь період з 14.05.2019 року по 16.10.2020 року, у зв`язку із моїм звільненням 16.10.2020 року за власним бажанням на підставі п. 4) ст. 36 (ч.3 ст. 38) КЗпП України» є не обґрунтованою та не відповідає дійсним обставинам справи. Так, заборгованість з заробітної плати - це виплата (грошова сума), що була нарахована чи мала бути нарахована роботодавцем за виконану/виконувану працівником роботу у межах дії трудового договору, але з певних причин не була вчасно виплачена. Відповідач не погоджується з твердженнями позивача про те, що його нібито було прийнято товариством на посаду юриста з 14.05.2019 р., оскільки на підставі власноручно написаної заяви від 21.05.2019р. наказом Генерального директора від 21.05.2019 р. № 14/2105-19-пр ОСОБА_1 було прийнято на посаду юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 23.05.2019 р. З наказом ОСОБА_1 було ознайомлено під особистий підпис. Факт початку трудових відносим між сторонами спору з 23.05.2019 р. також встановлено судами трьох інстанцій під час розгляду справи №755/13126/19. Також представник відповідача зазначає, що твердження позивача про те, що під час прийому на посаду юриста, товариство запропонувало йому посадовий оклад у розмірі 9000,00 грн не відповідає дійсності, оскільки з огляду на відсутність досвіду на посаді правника, під час прийому на роботу ОСОБА_1 було запропоновано посадовий оклад відповідно до штатного розпису - 4 700,00 грн, з яким він погодився шляхом ознайомлення з наказом про прийом на роботу. Крім того, під час розгляду справи № 755/13126/19 судами були перевірені доводи позивача, що нібито його посадовий оклад повинен був складати 9000,00 грн. Також у відзиві зазначено, що на обґрунтування своєї правової позиції щодо встановлення більшого розміру заробітної плати, позивач посилається на положення Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово -комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України за 2019-2020 роки, укладеної 28.09.2018 р. Проте положення цієї угоди поширюються виключно на підприємства, установи та організації, які перебувають у сфері дії чи в управлінні сторін угоди (п. 4 Угоди). Перелік зазначених підприємств, установ та організацій міститься на офіційній сторінці Міністерства. Тому, на думку сторони відповідача, посилання позивача на Галузеву угоду не заслуговує на увагу суду. Також представник відповідача зазначає, що твердження позивача щодо його звільнився з ТОВ «Технобудсервіс 2006» 16.10.2020 р. «за власним бажанням», не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 з додержанням вимог трудового законодавства було звільнено з займаної посади за прогули 18.07.2019 р. Крім того, на думку представника відповідача, згідно вимог чинного законодавства, у встановлені строки та спосіб, товариство здійснило остаточний розрахунок при звільненні з позивачем. Оскільки ОСОБА_1 знаходився у трудових правовідносинах з товариством у період з 23.05.2019 р. по 18.07.2019 р., тому лише у цей період відповідач мав зобов`язання перед позивачем з оплати праці останнього, які виконав у повному обсязі, тобто заборгованості із заробітної плати у відповідача перед позивачем немає і не було. Також у відзиві зазначено, що оскільки судами у справі № 755/13126/19 було встановлено законність та обґрунтованість наказу Генерального директора ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 18.07.2019 р. № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору», яким звільнено ОСОБА_1 за багатоденний прогул, то у ОСОБА_1 немає підстав претендувати не тільки на «заборгованість з заробітної плати», а й на стягнення з колишнього роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу. (т.2 а.с.4-17)

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року в справі №755/13126/19 відмовлено в позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії. (т.2 а.с.53-61)

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу, скасовано та ухвалено в цій частині позову нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006»

від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с.62-72)

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін. (т.2 а.с.73-80)

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - залишено без змін. (т.2 а.с.81-90)

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, Постановою Верховного Суду від 26 серпня 2021 року ухвалено касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року та Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі №755/13126/19 встановлено наступне:

«… на підставі власноручно написаної позивачем заяви від 21 травня 2019 року та наказу відповідача № 14/2105-19пр від 21 травня 2019 року, позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду юриста з 23 травня 2019 року /т.1 а.с.148,150/.

Штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлений оклад юриста в розмірі 4700 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. Згідно з довідкою №132-1019 від 02 жовтня 2019 року

ОСОБА_2 за період роботи з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року було виплачено: в травні 2019 року (за 7 відпрацьованих днів) - 1203,84 грн, в червні 2019 року (за 15 відпрацьованих днів) - 2942,73 грн, в липні 2019 року - 1052,21 грн /т.1 а.с.79, 80,153/.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 був під підпис ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Технобудсервіс 2006», Положенням про службові відрядження працівників та Положенням про систему відеоспостережнення /т.1 а.с.154-172/. У п. 5 Правил внутрішнього розпорядку встановлений наступний режим роботи товариства: початок роботи 8.00, перерва для відпочинку та харчування 12.00-13.00, кінець роботи 17.00. Для всіх працівників товариства встановлений п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями - субота та неділя /т.1 а.с.156/.»

«Наказом № 1/2406-19 від 24 червня 2019 року за порушення трудової дисципліни, згідно ст. 147 КЗпП України та правил внутрішнього трудового розпорядку товариства застосовано стягнення у вигляді догани ОСОБА_1 - юристу товариства, за відсутність на робочому місці 21 червня 2019 року з 08-00 до 08-57 та з 10-30 до 17-00 (без врахування часу на перерву) /т.1 а.с.185/.

В той же день 24 червня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення посилаючись на положення: «п.4 ст. 36 КЗпП України» /т.1 а.с.215/.

Начальник відділу кадрів ТОВ «Технобудсервіс 2006» службовою запискою повідомила генерального директора, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ( статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Із змісту поданої ОСОБА_1 заяви не є зрозумілим, чи він бажає звільнитися за власним бажанням з відповідним відпрацюванням двох тижнів, чи з причин неможливості продовжувати роботу, а саме у зв`язку з переїздом на нове місце проживання; переведенням дружини на роботу в іншу місцевість; вступу до навчального закладу; неможливістю проживання у даній місцевості , яка підтверджена медичним висновком; доглядом за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю 1 групи, а також з інших поважних причин. До заяви ОСОБА_1 не додає ніяких документів, які би свідчили про перелічені вище причини, а тому на її думку заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню /т.1 а.с.216/.

В листі від 26 червня 2019 року адресованому ОСОБА_1 ТОВ «Технобудсервіс 2006» навело зміст ст.ст. 36,38 КЗпП України та просило уточнити свої вимоги щодо підстав звільнення. При цьому також зазначено про відсутність доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення за ст.ст.36, 38 КЗпП України, а тому вказано, що заява від 24 червня 2019 року не підлягає задоволенню /т.1 а.с.219-220/. В судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав обставини отримання цього листа, відсутності відповіді на нього, оскільки не вважав за потрібне, а також обставини відсутності виходу на роботу після цього.

Листом від 27 червня 2019 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» повідомило ОСОБА_1 , що була зафіксована його відсутність на робочому місці 25 та 26 червня 2019 року, було запропоновано надати пояснення та з`явитися на роботу. Також повідомлено про відмову у задоволені його заяви про звільнення /т.1 а.с.230-231/.

Доповідними записками та актами відсутності на робочому місці починаючи з 01 липня 2019 року по 17 липня 2019 року відповідачем зафіксована відсутність ОСОБА_1 на робочому місці /т.1 а.с.232-250, т.2 а.с.1-33/.

18 липня 2019 року відповідачем виданий наказ № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору», яким ОСОБА_1 звільнено з посади юриста за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підтвердженням прогулу зазначені: Акт № 1,

№ 2, № 3 від 21.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 24.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 25.06.2019;

Акт № 1 та № 2 від 26.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 27.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 01.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 02.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 03.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 04.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 05.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 08.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 09.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 10.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 11.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 12.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 15.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 16.07.2019; Лист ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 27.06.2019 № 86-0619 стосовно надання письмових пояснень причин відсутності на роботі та вимогою з`явитись на роботі; Акт фіксації відмови надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на роботі та робочому місці від 05.07.2019 /т.2 а.с.88/.

Наказом відповідача від 08 червня 2021 року внесено зміни до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, а саме :

- виключено «Акт № 1, № 2, № 3 від 21.06.2019 року з графи «причина звільнення» наказу

№ 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року

- викладено графу «причина звільнення» у наступній редакції: «підтвердження: Акт № 1 та

№ 2 від 24.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 25.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 26.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 27.06.2019; Акт № 1 та № 2 від 01.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 02.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 03.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 04.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 05.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 08.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 09.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 10.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 11.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 12.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 15.07.2019; Акт № 1 та № 2 від 16.07.2019; Лист ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 27.06.2019 № 86-0619 стосовно надання письмових пояснень причин відсутності на роботі та вимогою з`явитись на роботі; Акт фіксації відмови надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на роботі та робочому місці від 05.07.2019» /т.4 а.с.157-158/.»

«З наведених обставин справи вбачається, що трудові правовідносини між сторонами на умовах безстроковості з виникли з 23 травня 2019 року.»

«… позивач посилається на те, що він був прийнятий на роботу 14 травня 2019 року, але не був оформлений відповідно до вимог трудового законодавства не приймаються до уваги суду. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі 14 травня 2019 року був укладений договір про надання послуг № 1/0204-19, за умовами якого відповідач доручив, а позивач зобов`язався надати послуги - роботи з документацією, кореспонденцією та ведення документообігу. В п.1.3. цього договору сторони обумовили, що він не носить характеру трудового, в п. 2.2. визначений строк його дії до 31 травня 2019 року включно, оплата визначена в сумі 3000 (три тисячі) гривень /т.1 а.с.82-85/. А отже вказані правовідносини не визначені сторонами як трудові, вони визначені цивільно-правовими і строковими, цей договір сторонами не оспорювався і, відповідно, є правомірним і був чинним до закінчення строку визначеного його сторонами. Цей договір не становить предмет даного спору, його оцінка виходить за межі розгляду даної справи, так як про це не було заявлено в позовних вимогах. Однак, він не свідчить про виникнення між сторонами трудових відносин з 14 травня

2019 року, як на те вказує позивач. А отже ці твердження позивача є безпідставними.

Посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору не ґрунтуються на матеріалах справи. Згідно з штатним розписом розмір посадового окладу юриста визначений в розмірі 4700 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. В матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати в розмірі 9000 грн. В травні 2019 року позивачем було відпрацьовано 7 робочих днів, він був прийняти на роботу з 23 травня 2019 року, а отже виплачена йому за травень 2019 року заробітна плата в розмірі 1203,84 грн відповідає визначеним сторонами домовленостям. А отже доводи позивача про виплату йому заробітної плати у розміру нижчому ніж при досягненні домовленостей щодо укладення трудового договору не знайшли свого підтвердження.»

«В даному випадку позивач був відсутній на роботі 16 робочих днів, поважні причини відсутності ним не названі, докази їх наявності суду не представлені, а посилання на порушення відповідачем законодавства про працю відносно позивача не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, розірвання за ініціативою відповідача трудового договору укладеного з позивачем на невизначений строк з підстав прогулу без поважних причин не суперечить наведеним нормам чинного законодавства України.»

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. А згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Предметом спору в справі, що розглядається в даному провадженні, є стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 14 травня 2019 року по 16 жовтня 2020 року, у зв`язку зі звільненням позивача 16 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі п.4 ст.36 (ч.3 ст.38) КЗпП України.

Проте, рішенням суду у справі №755/13126/19 встановлено перебування позивача в трудових відносинах з підприємством відповідача з 23 травня 2019 року по 18 липня

2019 року.

Доводам позивача про виникнення між сторонами трудових відносин з 14 травня

2019 року в ухвалі Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року дана критична оцінка, як таким, що суперечать наданим доказам та встановленим фактичним обставинам, оскільки укладений між сторонами 14 травня 2019 року договір про надання послуг №1/0204-19 не носить характеру трудового, правовідносини за цим договором визначені як цивільно-правові.

На підтвердження припинення між сторонами трудових відносин 16 жовтня 2020 року позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву від 15 жовтня 2020 року, адресовану генеральному директору ТОВ «Технобудсервіс 2006» Опанасенку С.В., згідно змісту якої позивач просить звільнити його за власним бажанням за п.4 ст.36 (ч.3 ст.38) КЗпП України

з 16 жовтня 2020 року, а також зробити повний розрахунок за час вимушеного прогулу за його банківськими реквізитами, вказаними у цій заяві (т.1 а.с.15, 96, 100), а також відстеження вручення поштового відправлення 27 жовтня 2020 року (т.1 а.с.97-98)

Також позивачем долучено до позову його заяву від 16 жовтня 2020 року, адресовану ТОВ «Технобудсервіс 2006», якою ОСОБА_1 пропонує сплатити йому, згідно наданого розрахунку, в загальному розмірі 174 371,53 грн. (а.с.20)

При цьому, позивач зазначає в позовній заяві, що скасування постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року наказу №23/1807-19-пз Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року про його звільнення автоматично тягне за собою поновлення на роботі та вирішення питання відшкодування середнього заробітку.

Проте, як убачається з резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, вказаним судовим рішенням визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006»

від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При цьому в мотивувальній частині вказаної постанови зазначено: «Решта позовних вимог позивача, як правильно встановив місцевий суд, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, не ґрунтується на положеннях чинного трудового законодавства, оскільки відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за його відсутності, зобов`язання товариства виплатити йому 9 000 грн.»

Крім того, постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

А за новим апеляційним розглядом справи судом апеляційної інстанції, постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - залишено без змін.

Докази припинення між сторонами трудових відносин на підставі його заяви

від 15 жовтня 2020 року - з 16 жовтня 2020 року в матеріалах справи відсутні, як і докази наявності між сторонами трудових відносин з 19 липня 2019 року.

Також слід зазначити, що згідно положень ч.3 ст.38 КЗпП України, на яку посилався позивач у своїй заяві від 15 жовтня 2020 року, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Проте в цій заяві не наведено жодного обґрунтування щодо порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. В позовній заяві жодного обґрунтування з цього приводу позивачем також наведено не було.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що трудові відносини між сторонами продовжували існувати після 18 липня 2019 року.

Крім того, слід зазначити, що наводячи в позовній заяві аргументи щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок скасування наказу про звільнення, позивач просить стягнути саме заборгованість по заробітній платі.

Проте середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тому не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 4 ст. 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції Закону станом на день звільнення позивача - 18 липня 2019 року) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Що стосується доводів позовної заяви та наведеного в ній розрахунку заробітної плати позивача, виходячи з розміру заробітної плати в сумі 9000,00 грн, суд зазначає наступне.

В постанові Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року зазначено, що штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлений оклад юриста в розмірі

4700,00 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис.

При цьому судом апеляційної інстанції зазначалось, що посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору не ґрунтуються на матеріалах справи. Згідно з штатним розписом розмір посадового окладу юриста визначений в розмірі 4700,00 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. В матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати в розмірі 9000,00 грн.

З наявного в матеріалах даної справи витягу з штатного розпису ТОВ «Технобудсервіс 2006» також убачається, що посадовий оклад та місячний фонд заробітної плати юриста підприємства становить 4700,00 грн (т.2 а.с.31)

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні ст.76-80 ЦПК України, за наявності яких можна було б дійти обґрунтованого висновку про встановлення позивачеві посадового окладу та/або місячного фонду заробітної слати в розмірі 9000,00 грн.

Що стосується посилань позивача на положення Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України на 2019 - 2020 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України за №24

від 12 жовтня 2018 року, як на підставу визначення ОСОБА_1 заробітної слати в розмірі 9000,00 грн, то суд погоджується з цього приводу з доводами сторони відповідача про те, що положення цієї угоди поширюються виключно на підприємства, установи та організації, які перебувають у сфері дії чи в управлінні сторін угоди (п. 4 Угоди). Тому такі доводи позивача є безпідставними.

Також судовими рішенням у справі №755/13126/19 встановлено, що згідно з довідкою №132-1019 від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 за період роботи з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року було виплачено: в травні 2019 року (за 7 відпрацьованих днів) -

1203,84 грн, в червні 2019 року (за 15 відпрацьованих днів) - 2942,73 грн, в липні 2019 року - 1052,21 грн.

Вказана довідка наявна й в матеріалах даної справи (т.2 а.с.35)

Крім того, згідно акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування)

ТОВ «Технобудсервіс 2006», складеного інспектором праці Головного управління держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці 15 листопада 2019 року, всі належні кошти при звільненні, у тому числі грошова компенсація за 4 дні невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 виплачено в день звільнення 18 липня 2019 року на картковий рахунок, що підтверджується відомістю нарахування коштів №293. (т.2 а.с.46-49)

Отже, враховуючи здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні 18 липня 2019 року, відсутні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі.

Також, за умови відсутності заборгованості по заробітній платі, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, розрахунок яких наведений в позовній заяві, також є безпідставними.

Як убачається з наведеного в позовній заяві розрахунку позивача, визначена ним заборгованість включає в себе також 27000,00 вихідної допомоги.

Так, положеннями ст.44 КЗпП України (в редакції Закону станом на день звільнення позивача - 18 липня 2019 року) передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Проте 18 липня 2019 року наказом ТОВ «Технобудсервіс 2006» № 23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з посади юриста за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Отже визначені ст.44 КЗпП України підстави для виплати позивачеві вихідної допомоги відсутні.

Що стосується включення позивачем до розрахунку заборгованості по заробітній платі судового збору: 840,80 грн - в першій інстанції та 2305,20 грн - в другій інстанції, суд зазначає, що витрати по сплаті судового збору не входять до структури заробітної плати.

Крім того, стягнення судового збору, сплаченого в межах однієї справи, не може бути самостійною вимогою при розгляді іншої справи, оскільки питання розподілу судових витрат має вирішуватися судом відповідної інстанції при розгляді справи по суті.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати.

Статтею 209 ЦПК України визначено, що з авданням розгляду справи по суті є також розподіл судових витрат.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, а позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», відшкодування судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За правилом п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатське бюро є юридичною особою, створеною одним адвокатом, і діє на підставі статуту. Найменування адвокатського бюро повинно включати прізвище адвоката, який його створив. Державна реєстрація адвокатського бюро здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Адвокатське бюро має самостійний баланс, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням. Про створення, реорганізацію або ліквідацію адвокатського бюро адвокат, який створив адвокатське бюро, протягом трьох днів з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців письмово повідомляє відповідну раду адвокатів регіону. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро. Адвокатське бюро може залучати до виконання укладених бюро договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське бюро зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

03 квітня 2017 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг (далі - договір), згідно умов якого виконавець зобов`язаний виконати передбачені договором послуги, які серед іншого полягають в забезпеченні реалізації прав і обов`язків замовника в цивільному судочинстві.

На підтвердження укладення вказаного договору, до відзиву на позовну заяву долучено витяг із цього договору (т.2 а.с.19).

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня

2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19.

При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом та його клієнтом, однак, у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування.

Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо.

Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо.

В наявному в матеріалах справи витязі з договору відсутні розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру).

Повний текст договору стороною відповідача до суду не поданий.

З огляду на те, що за змістом вищезазначеного витягу з договору не визначено порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, вказане виключає об`єктивну можливість встановити домовленість між адвокатом та клієнтом.

Разом з тим, за матеріалами справи вбачається, що 23 червня 2022 року АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» підписано додаткову угоду №10 до договору

від 03 квітня 2017 року. За умовами вказаної додаткової угоди сторони домовились про визначення обсягу послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг

від 03 квітня 2017 року у наступному переліку: представництво інтересів замовника у Дніпровському районному суді міста Києва та Київському апеляційному суді по справі №755/15473/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати. Загальна вартість послуг визначена в додатковій угоді в сумі 35000,00 грн. Також сторони домовились про 100% передплату послуг. (т.2 а.с.20)

01 жовтня 2021 року між АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. було укладено договір про співпрацю №1сп, предметом якого є взаємодія сторін та залучення адвоката Побережної М.О. у сфері надання правової (адвокатської) допомоги клієнтам (замовникам) АБ «Раков і партнери» на умовах і порядку, що визначені у договорах про надання правової допомоги, укладених бюро з конкретно визначеним замовником. (т.2 а.с.21)

23 червня 2022 року АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. підписано замовлення №5 (додаток №5 до договору №1сп від 01 жовтня 2021 року) на залучення адвоката Побережної М.О. з метою надання правничої допомоги по договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладеного між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», зокрема представництво інтересів замовника у Дніпровському районному суді міста Києва та Київському апеляційному суді по справі №755/15473/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати. (т.2 а.с.22-23)

Цього ж числа адвокатом Побережною М.О. видано ордер серія ВВ №1024035 на представництво інтересів ТОВ «Технобудсервіс 2006» у Дніпровському районному суді міста Києва (т.2 а.с.2).

Також адвокатом Побережною М.О. надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 000177 від 24 грудня 2018 року (т.2 а.с.3)

Крім того, в матеріалах справи наявний акт приймання-передачі наданих послуг №1 за додатковою угодою №10 до договору від 03 квітня 2017 року по цивільній справі №755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», за яким загальна вартість сплачених за договором послуг складає 35000,00 грн. В акті наведені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час (т.2 а.с.24).

Також суду надано акт приймання-передачі наданих послуг №1 за замовленням №5 від 23 червня 2022 року до договору про співпрацю №1сп від 01 жовтня 2021 року по цивільній справі №755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. В акті також наведені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час. (т.2 а.с.25)

На підтвердження оплати послуг адвоката стороною відповідача надано платіжне доручення №4705 від 28 червня 2022 року на суму 35000,00 грн (т.2 а.с.18).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Разом з тим адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Тлумачення положень ст. 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Отже суд першої інстанції не в праві вирішувати питання розподілу витрат на правничу допомогу, понесених стороною в суді апеляційної інстанції.

Проте додатковою угодою від 23 червня 2022 року №10 до договору від 03 квітня

2017 року (т.2 а.с.20) та замовленням №5 від 23 червня 2022 року (т.2 а.с.22-23) обсяг надання замовлених відповідачем послуг включає представництво інтересів ТОВ «Технобудсервіс 2006» не лише в Дніпровському районному суді міста Києва, а й в Київському апеляційному суді, - загальною вартістю 35000,00 грн.

Крім того, суд не розцінює як неминучі та необхідні витрати адвокатом часу на первинну консультацію з питань захисту прав та інтересів підприємства відповідача в трудових спорах, оскільки за договором від 03 квітня 2017 року така первинна консультація безумовно вже була надана (в тому числі й в справі №755/13126/19).

Також суд не вбачає підстав для покладення на позивача відшкодування за «аналіз практики суду касаційної інстанції, на яку посилається касатор, як на підставу своїх позовних вимог», оскільки позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою, а не з касаційною скаргою та не є касатором при розгляді справи судом першої інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінюючи надані стороною відповідача докази на підтвердження розміру витрат на правничу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що визначена відповідачем сума в розмірі 35000,00 грн є надмірною, не лише оскільки включає в себе послуги, які не підлягають відшкодуванню іншою стороною в межах розгляду даної справи, як то первинна консультація та аналіз практики, на яку посилається «касатор», а й з огляду на те, що за умовами додаткової угоди та замовлення останні включають в себе адвокатські послуги не лише в суді першої, а й апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, а також те, що в задоволені позову відмовлено, а заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг безпосередньо в суді першої інстанції, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача має бути стягнутий у сумі 15 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 44, 47, 94, 116 Кодексу законів про працю України, статтями 2, 10, 12, 13, 49, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання, відповідно до довідки від 30 березня 2015 року №3004-10232 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ; зазначене в позовній заяві місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Набережно-Лугова, буд. 8, ) про стягнення заробітної плати- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: