ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3546/22 Справа № 185/8774/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я, мотивуючи його тим, що він впродовж 32 років перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював в умовах шкідливих факторів та тяжкої праці під землею, внаслідок чого отримав хронічні професійні захворювання, що підтверджується актом форми П-4 "розслідування хронічного професійного захворювання" від 13 жовтня 2006 року та трудовою книжкою. Так, згідно акту вбачається, що причинами виникнення професійних захворювань у позивача є тривалий вплив на організм дії шкідливих факторів виробничого середовища, а саме пилу, шуму, несприятливого мікроклімату, важкої праці.

Вказує, що висновком медико-соціальної експертної комісії від 21 листопада 2006 року йому первинно сукупно було встановлено 50% втрати професійної працездатності (30% - по деф. артрозу, 15% - ХОЗЛ, 5% - туговухість) та третю групу інвалідності безстроково, у зв`язку з чим, він має необхідність в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, протипоказана робота в підземних умовах, важка праця, несприятливий мікроклімат.

Посилаючись на те, що нестворення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці на підприємстві, де він працював, що є у свою чергу порушенням законодавства про охорону праці, та призвело до порушення звичного способу життя позивача, позбавлення його можливості реалізовувати свої звички та бажання, до порушення сну, відчуття втоми, головного болю, загальної слабкості, зниження уваги та пам`яті, роздратованості та напруження, необхідності проходження лікарських спостережень, придбання лікарських засобів, наявність хронічних захворювань збільшує і саму ймовірність зараження вірусними захворюваннями та їх перенесення у складних формах, зокрема вірусу COVІD-19, туговухість призвела до зниження можливості спілкуватися з оточуючими, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 227 000 грн. без утримання податків, зборів та інших платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи, що пунктом 27 статті 77 Закону України "Про Державний бюджет України" та пунктом 22 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 статті 1 підпункту "е" пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28та частини 2 статті 34 Закону № 1105-XIV, яким відшкодування шкоди покладено на фонд, отже саме починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Таким чином, враховуючи, що саме роботодавцем було порушено трудове законодавство, що призвело до втрати професійної працездатності та внаслідок чого спричинення йому моральної шкоди, яка підлягає компенсації саме за рахунок роботодавця.

Відповідачем ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем за дійсним позовом мав бути саме Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Вказує, що позивач навмисно приховував інформацію щодо стану свого здоров`я під час медичного огляду. Під час розслідування причин виникнення професійних захворювань у позивача комісією не було встановлено жодного припису, який би не було виконано роботодавцем в частині забезпечення безпечних умов праці. Позивач від виконання будь-якої роботи у зв`язку зі станом здоров`я не відмовлявся. Зазначає, що під час звільнення позивача за станом здоров`я пропонував останньому вільні вакансії та надавав можливість перевчитися на інші професії.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» за різними професіями, зокрема гірничим майстром з повним робочим днем в шахті з 28 липня 1971 року по 19 жовтня 2006 року (а.с.17-22).

19 жовтня 2006 року ОСОБА_1 був звільнений з посади за частиною 2 статті 40 КзпП України у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я (а.с.21).

13 жовтня 2006 року складено акт розслідування хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 за формою П-4, затвердженого головним державним санітарним лікарем м.Павлограда Петленко Г.М., відповідно до якого встановлено діагноз внаслідок хронічного професійного захворювання (отруєння), а саме: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст) ЛН першого-другого ст.2 дв. плечолопатковий періартроз ПФС другого ст., деф.артроз в сполученні з періартрозом ліктьових суглобів, деф.артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ст. 3 Нейросенсорна приглуховатість першої ст. (з легким зниженням слуху). Захворювання професійні. Захворювання виявлено під час медичного огляду у 2006 році.

Професійне захворювання виникло внаслідок таких обставин: тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів.

Причина професійного захворювання: фізичне перенавантаження, вимушена робоча поза, пил, несприятливий мікроклімат (а.с. 13-14).

Згідно довідки обласної медико-соціальної експертної комісії №2 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 21 листопада 2006 року, серії 12 ААА №078077, первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 50% з яких 30% - дефартроз, 15% - ХОЗЛ, пилевий бронхіт, емфізема, 5% - туговухість, а також встановлено третю групу інвалідності. та третю групу інвалідності. Рекомендоване медикаментозне та санаторно-курортне лікування (а.с.9-10).

Згідно висновку обласної МСЕК від 21 листопада 2006 року, серії МСЕ-ДНА-01 №548866, встановлено 3 групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання. Протипоказана робота в підземних умовах, важка фізична праця, не сприятливий мікроклімат (а.с11-12).

З виписки із історії хвороби Українського науково-дослідного інституту промислової медицини Міністерства охорони здоров`я вбачається, що ОСОБА_1 має діагноз хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (лиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), загострення середнього ступеню важкості, ЛН першого-другого ступеню. Двобічний плечолопатковий періартроз, ПФС другого ст., деформуючий артроз у сполученні з періартрозом ліктьових та деформуючий артроз колінних суглобів, ПФ першого-другого ст. Нейросенсорна приглухловатість першого ст. (з легким зниженням слуху). Захворювання професійні.

Має скарги на задишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, важкість та біль у грудній клітці, кашель з виділенням харкотиння, загальну слабкість, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових, колінних, г/стопних суглобах, біль у попереку, зниження слуху.

Рекомендовано "Д" спостереження терапевта, невропатолога, травматолога-ортопеда, ЛОР лікаря за місцем проживання. Уникати переохолоджень. Прийом ліків. Оздоровлення у місцевому санаторії, профілакторії. Санаторно-курортне лікування у санаторіях пульмонологічного профілю та для захворювань опорно-рухового апарату.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відомості щодо повної непрацездатності та заборони працювати в інших умовах за іншими професіями, щодо обмеження життєдіяльності вважав недоведеними, зазначав про недоведеність обмежень трудових функцій та відмови у працевлаштуванні, оскільки відомості про встановлення на облік у Центрі зайнятості відсутні. Відомості про постійне погіршення стану здоров`я, внаслідок отриманих на виробництві захворювань, також відсутні. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, позивач звернувся з вимогою про відшкодування моральної шкоди з роботодавця, в той час як законом передбачено її відшкодування за рахунок Фонду соціального страхування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в позивача ОСОБА_1 з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 21 листопада 2006 року.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 2006 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99,від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на роботодавця, оскільки це суперечить вимогам вищезазначеного законодавства, яким визначено, що з 01 січня 2006 року моральна шкода, спричинена потерпілому, внаслідок ушкодження його здоров`я, відшкодовується саме за рахунок роботодавця.

Отже, враховуючи, що висновок обласної МСЕК №2 по встановленню ОСОБА_1 розміру втрати працездатності було складено саме 21 листопада 2006 року, позивач правильно звернувся до суду із позовом саме до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

З аналізу змісту ст.1167 ЦК України вбачається, що підставами відповідальності за завдану моральну шкоду є наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина останнього.

Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

У відповідності до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, з аналізу наведеного законодавства колегія суддів наголошує, що при вирішенні дійсного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди внаслідок професійного захворювання підлягають доказуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 надано належні та допустимі докази втрати ним професійної працездатності, що складає 50% та третю групу інвалідності, а саме довідку обласної медико-соціальної експертної комісії №2 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 21 листопада 2006 року, серії 12 ААА №078077, та висновок обласної МСЕК від 21 листопада 2006 року, серії МСЕ-ДНА-01 №548866.

Вказані лікарські документи колегія суддів вважає належними та допустимими доказами втрати позивачем професійної працездатності, оскільки останні в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів зауважує, що відповідні висновки, незважаючи на наявність у сторін такого права, до суду, зокрема, роботодавцем не оскаржувалися.

Крім того, колегія суддів зазначає, що усі випадки хронічних професійних захворювань незалежно від строку їх настання підлягають розслідуванню, за результатом якого складається відповідний акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4, в якому, зокрема, зазначається обставини та причини виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння).

В матеріалах справи наявний акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 за формою П-4, затвердженого головним державним санітарним лікарем м.Павлограда Петленко Г.М., відповідно до якого встановлено діагноз внаслідок хронічного професійного захворювання, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст) ЛН першого-другого ст.2 дв. плечолопатковий періартроз ПФС другого ст., деф.артроз в сполученні з періартрозом ліктьових суглобів, деф.артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ст. 3 Нейросенсорна приглуховатість першої ст. (з легким зниженням слуху). Захворювання професійні.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що хронічні професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, та вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 100 000 грн., що є розумним та справедливим розміром відшкодування, зважаючи на те, що позивач переніс зменшення обсягу трудової діяльності, був вимушений неодноразово звертатися до лікарів та проходити лікування, виписки з медичних карток позивача свідчать про те, що внаслідок професійного захворювання позивач постійно відчуває почуття болю, має швидку втомленість та головний біль, що негативно впливає на його життєдіяльність, в подальшому потребуватиме нагляду лікарів, медикаментозного та санаторного лікування, втрата працездатності є невідновною, наявність в нього ряду захворювань збільшує ризик перенесення сучасних, розповсюджених інфекційних захворювань.

Щодо доводів ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відсутність вини підприємства в отриманні працівником ушкодження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що моральна шкода має бути стягнута на користь позивача з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку із зазначеним, моральна шкода на користь позивача підлягає стягненню з урахуванням утримання податку та обов`язкових платежів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за звернення до суду із вказаними вимогами, а також за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, враховуючи результат розгляду даної справи, з відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 998,80 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 1 498,20 грн., а всього 2 497 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, в розмірі 100 000 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір в розмірі 2 497 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 травня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.