Справа № 569/7996/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та визнати протиправною бездіяльність Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо зволікання з процесом передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 ; зобов`язати Рівненську міську раду та виконавчий комітет Рівненської міської ради вжити невідкладних заходів щодо передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 у тому числі шляхом встановлення обов`язку для відповідачів на звернення з відповідним позовом до власника гуртожитку ТОВ «Житлобуд-6» про передачу такого гуртожитку у власність місцевої територіальної громади; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради №26 від 09.03.2021 в частині, що стосується прав та інтересів позивача (п.10 рішення), як таке, що не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі №569/10335/18 від 24.01.2019; стягнути солідарно з Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

В судовому засіданні представник відповідача Рівненської міської ради заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Рівненської міської ради заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6» повторно не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином судовими повістками рекомендованими листами. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи загального захворювання та проживає у кімнаті АДРЕСА_3 .

Протягом всього свого трудового життя, позивач, здобувши статус ветерана праці, перебувала у трудових відносинах з КТП «Комуненергія». Не маючи власного житла, позивач неодноразово зверталася до адміністрації КТП «Комуненергія» з прохання виділити їй у користування будь-яке службове житлове приміщення.

У березні 2005 року у відповідь на прохання про надання житла, позивачу було виділено кімнату в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , де вона проживає і по цей час.

Разом із тим, як було відомо позивачеві, вищевказаний гуртожиток не перебував на балансі КТП «Комуненергія», а знаходився на балансі іншого комунального закладу ДП «Житлобуд-6» правонаступником, якого є АТЗТ «Житлобуд-6», та використовувався для проживання працівників такого підприємства. В подальшому, вказаний гуртожиток у 2006 році був проданий у власність новоствореної установи ТОВ «Житлобуд-6», яка була створена на базі збанкрутілого АТЗТ «Житлобуд-6».

Як внаслідок, через викуп приміщення гуртожитку юридичною особою приватного права, позивач разом із іншими мешканнями гуртожитку втратили право на приватизацію, своєї кімнати в гуртожитку.

В 2011 році, новим власником ТОВ «Житлобуд-6» було ініційовано процес виселення усіх мешканців гуртожитку, шляхом пред`явлення до суду відповідного позову про їх виселення, в тому числі позивача, без надання іншого житла. Однак, відповідно до рішення Рівненського міського суду від 20 квітня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області, у виселенні позивача із займаної кімнати гуртожитку ТОВ «Житлобуд-6» було відмовлено.

В зв`язку із викладеним, ТОВ «Житлобуд-6», не маючи інших законних методів для виселення мешканців гуртожитку, наразі створює умови, які у унеможливлюють проживання його мешканців в такому гуртожитку, а саме незважаючи на добросовісну сплату мешканцями усіх комунальних послуг, в тому числі квартплати, ТОВ «Житлобуд-6» допустив фактичне створення аварійного стану приміщення, оскільки не працює система центрального обігріву приміщення, центрального водопостачання, протікає дах, стіни вражені грибком, тощо.

Відтак, позивач не маючи іншого способу отримання житла, звернулася до Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради з проханням допомогти вирішити соціально-побутові проблеми мешканців гуртожитку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, не зважаючи на багаторазові звернення позивача до Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради, останні так і не посприяли будь-якому вирішенню житлових проблем позивача, незважаючи на її правовий статут, як інваліда, ветерана праці, та працівниці, яка все життя пропрацювала у комунальних закладах міста.

Як пояснила в судовому засіданні позивач, вона багаторазово зверталася до Постійної комісії з питань охорони здоров`я материнства і дитинства та соціального захисту населення, яка функціонує у складі Рівненської міської ради. За наслідком чого багаторазово, повноважними членами органів місцевої влади складалися акти про непридатність умов в яких проживає ОСОБА_1 для її проживання. Однак, не зважаючи на багаторазовий розгляд звернень позивача, які відбулися 07 лютого 2017 року, 15 травня 2017 року та 17 січня 2018 року (про що складені протоколи засідань), й досі жодних дій щодо реальної допомоги позивачу, останні не надали.

Поряд з тим, як стало відомо позивачеві з листа ВК Рівненської міської ради №Д-12к/30-18 від 21 вересня 2018 року, рішенням Рівненської міської ради від 06 липня 2017 року №3027 було вирішено здійснити продаж нежитлової окремо розташованої двоповерхової будівлі соціально-побутового призначення за адресою АДРЕСА_4 , та за рахунок виручених від такого продажу коштів здійснити придбання у комунальну власність кімнат у приміщенні гуртожитку, що розташований в АДРЕСА_1 з метою вирішення соціальних та житлових питань мешканців гуртожитку. За результатами, прийнятого рішення Рівненської міської ради, її Виконавчим комітетом було сформовано список мешканців гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 кімнати заплановано до викупу у ТОВ «Житлобуд-6».

Однак, такого викупу так і не було здійснено, оскільки продаж будівлі, що розташована за адресою АДРЕСА_4 так і не відбувся.

04 червня 2018 року позивач звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до Рівненської міської ради, Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії та просила суд зобов`язати органи місцевого самоврядування вжити невідкладних заходів щодо забезпечення належних та придатних умов проживання, здійснивши дії щодо встановлення особистої душової кабіни та окремого лічильника обліку електроенергії. Заявляючи дані позовні вимоги до відповідачів, ОСОБА_1 намагалась захистити свої соціальні права, зокрема право на забезпечення належних та придатних умов проживання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2019 року по цивільній справі №569/10335/18 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління комунальної власності Рівненської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6», Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-В» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково; зобов`язано виконавчий комітет Рівненської міської ради розглянути питання забезпечення належних та придатних умов проживання ОСОБА_1 , інваліда І групи; в решті позовних вимог відмовлено.

В подальшому, на виконання рішення суду Рівненським міським судом 28 березня 2019 року було видано виконавчий лист, який був пред`явлений позивачем до виконання у Відділ ДВС ГТУЮ у Рівненській області.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області Олексієвець І.В. при примусовому виконанні виконавчого листа №569/10335/18 виданого 28.03.2019 Рівненським міським судом Рівненської області про зобов`язання Виконавчий комітет Рівненської міської ради розглянути питання щодо забезпечення належних та придатних умов проживання ОСОБА_1 , як інваліда І групи було закінчено виконавче провадження. Як вбачається з даної постанови, рішення фактично виконане в повному обсязі згідно з виконавчим документом. З відповіді боржника встановлено, що виконавчим комітетом Рівненської міської ради розглянуто питання щодо забезпечення належних та придатних умов проживання ОСОБА_1 , як інваліда І групи, що підтверджується витягом з рішення від 14.05.2019 за №60 про розгляд звернень громадян, підприємств та організацій міста з житлових питань, прийнятого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради.

Однак попри те, що ОСОБА_1 у своїх доводах наголошувала на можливості врегулювання даної критичної проблеми, шляхом передачі у власність територіальних громад гуртожитку в якому проживає позивач (відповідно до ст.14 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»)ні Рівненська міська рада, ні Виконавчий комітет не реалізували такої можливості попри виключне право відповідачів передачі гуртожитку в комунальну власність.

Водночас на виконання рішення суду, Виконавчий комітет обмежився лише винесенням рішення від 14.05.2019 р. №60 про можливість отримання житла в порядку черговості.

З супровідного листа Виконавчого комітету Рівненської міської ради №Д-120к/14-19 від 22.04.2019 р. вбачається, що станом на 22.04.2018 року ОСОБА_1 вже перебуває на квартирному обліку при міськвиконкомі з 24.02.1997 року у списку загальної черги під №3801. А оскільки позивач має першу групу інвалідності, тому згідно діючого житлового законодавства, вона має право на першочергове отримання житла. Серед таких осіб ОСОБА_1 обліковується під №1704.

Тобто покращення умов проживання інваліда I групи шляхом повторного поставлення на квартирний облік є нічим іншим, як штучним усуненням Виконавчого комітету від виконання будь яких інших реальних дій за для поліпшення житлових умов позивача. Винесення такого рішення є образливим для ОСОБА_1 , адже метою звернення з позовом до суду було саме проханням допомогти та вирішити соціально-побутові проблеми позивача, як особи з інвалідністю І групи та здійснити реальні дії щодо поліпшення житлових умов позивача. Попри те, що власники приміщення спеціально погіршують умови проживання в даному гуртожитку за для поступового виселення мешканців, допускаючи неприпустимі порушення правил утримання гуртожитків щодо санітарного стану приміщень загального користування (коридору, туалетів), відсутності гарячої води та душових приміщень на поверсі, позивач змушена виживати в таких умовах, оскільки ніякого іншого житла в неї немає. Всі ці фактори поступово погіршують стан здоров`я позивача. Натомість державні органи, котрі забезпечують та гарантують соціальний захист населення ніяк не реагують на поставлену проблему. В той же час, попри визнання судом протиправними дій відповідачів щодо бездіяльності у покладених на них обов`язках забезпечення соціальним захистом територіального населення, останні продовжують здійснювати протиправну бездіяльність, оскільки не зацікавлені в поліпшення житлових умови позивача та інших мешканців гуртожитку, які проживають в аналогічних умовах.

В подальшому, 29 листопада 2019 року позивач звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до Рівненської міської ради, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя сторона Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та просила суд здійснити повний захист прав у відповідності до ст. 5 ЦПК України; визнати протиправною бездіяльність Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо зволікання з процесом передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 ; зобов`язати Рівненської міську раду та Виконавчий комітет Рівненської міської ради вжити невідкладних заходів щодо передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 в тому числі шляхом встановлення обов`язку для відповідачів на звернення з відповідним позовом до власника гуртожитку ТОВ «Житлобуд-6» про передачу такого гуртожитку у власність місцевої територіальної громади; визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради №60 від 14.05.2019 р. в частині, що стосується прав та інтересів позивача (п.2 рішення), як таке що не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі №569/10335/18 від 24.01.2019 р.;відшкодувати для позивача моральну шкоду за тривалу протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування шляхом зобов`язання Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_1 встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії, а також сплати для ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2020 року по цивільній справі №569/22017/19 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, товариство з обмеженою відповідальністю`Житлобуд-6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради№60 від 14.05.2019 року в частині, що стосується прав та інтересів ОСОБА_1 (п.2), як таке, що призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлені у рішенні Рівненського міського суду у справі №569/10335/18 від 24.01.2019 року; відшкодовано ОСОБА_1 моральну шкоду за тривалу протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування шляхом зобов`язання Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_5 (згідно інвентаризації з 2010 року, до 2010 року кімната №46) встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Рівненської міської ради задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2020 року в часині відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди за тривалу протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування шляхом зобов`язання Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_5 встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії скасовано; в задоволенні позову в цій частині відшкодування моральної шкоди відмовлено. В решті рішення суду залишено без зміни.

Відтак за результатами розгляду справи №569/22017/19 та скасування рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 60 від 14.05.2019 року в частині, що стосується прав та інтересів позивача ( п.2), ОСОБА_1 подала заяву про відновлення виконавчого провадження №ВП58804164.

Тобто, у підсумку, відповідача було повторно зобов`язано покращити житлові умови ОСОБА_1 , як і у справі №569/10335/18.

В свою чергу, попри визнання протиправним рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 60 від 14.05.2019 року (в частині, що стосується прав та інтересів позивача ( п.2) щодо поставлення на повторний порядок черговості громадян, які перебувають на квартирному обліку при міськвиконкомі), як такого що ніяким чином не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі № 569/10335/18, відповідач по справі ухвалив ідентичне протиправне рішення №26 від 09.03.2021 р., яким знову ж таки надав для ОСОБА_1 квартиру у порядку черговості громадян, які перебувають на квартирному обліку при міськвиконкомі.

З 2012 року держава Україна рядом нормативно правових актів націлилась на програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Повноваження щодо реалізації такої програми надаються виключно територіальним органам місцевого самоврядування. Саме вони наділені правом звертатися з позовом до суду про передачу гуртожитків у власність територіальних громад у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку.

Як пояснили в судовому засіданні позивач та представник позивача, лише 25 квітня 2019 року рішенням Рівненської міської ради №5761, керуючись рішенням комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (протокол № 2 від 22.01.2019) було вирішено надати згоду на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Рівного на безкомпенсаційній основі (безоплатно) частини будівлі гуртожитку на АДРЕСА_1 , включеного до статутного капіталу Акціонерного товариства закритого типу "Житлобуд-6" (ТзОВ "Житлобуд-6") під час приватизації. Крім того юридичному відділу виконавчого комітету Рівненської міської ради було доручено підготувати позовну заяву з вимогами передачі вищезазначеного гуртожитку у примусовому порядку у власність територіальних громад у разі отримання відмови передачі або ігнорування звернення власником гуртожитку. Однак, на момент подачі даного позову, за інформацією що має ОСОБА_1 , виконання вищезгаданого рішення припинилось, оскільки передача гуртожитку у власність територіальних громад не відбувається ні в добровільному ні в судовому порядку.

Зокрема при розгляді справи №569/22017/19 в суді першої інстанції, досліджувалось питання щодо обов`язку Рівненської міської ради на звернення з відповідним позовом до власника гуртожитку ТОВ «Житлобуд-6» про передачу такого гуртожитку у власність місцевої територіальної громади. Як зазначалось представником Рівненської міської ради на одному із судових засідань по даній справі, рішення Рівненської міської ради №5761 від 25 квітня 2019 року виконується, оскільки позов уже було подано до Господарського суду Рівненської області.

Проте, з невідомих причин, після розгляду справи №569/22017/19, представником Рівненської міської ради 5 жовтня 2020 року через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області надійшла заява від 05.10.2020 р., в якій останній просить залишити позов (у справі щодо передачі майна у комунальну власність) без розгляду на підставі ст. 226 Господарського процесуального кодексу України. Відтак, в подальшому, ухвалою Господарського суду у справі №918/932/19 такий позов було залишено судом без розгляду.

У позивача склалась думка, що органи місцевого самоврядування мають певні домовленості, адже навмисно без жодних обґрунтованих причин затягують процес передачі гуртожитку в якому проживає ОСОБА_1 , а в даному випадку взагалі зупинили такий процес, адже з моменту винесення рішення Рівненської міської ради №5761 від 25 квітня 2019 р. пройшло вже 2 роки, а будь які дій щодо його виконання відсутні.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.48 Конституції України Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» Держава гарантує кожному ветерану праці та громадянину похилого віку належний рівень життя, задоволення різноманітних життєвих потреб, подання різних видів допомоги шляхом: реалізації права на працю відповідно до професійної підготовки, трудових навичок і з урахуванням стану здоров`я; забезпечення пенсіями і допомогою; надання житла; створення умов для підтримання здоров`я і активного довголіття відповідно до сучасних досягнень науки; організації соціально-побутового обслуговування, розвитку мережі матеріально-технічної бази для стаціонарних закладів і надомних форм обслуговування громадян похилого віку, а також підготовки відповідних спеціалістів. Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади і органи місцевого самоврядування зобов`язані розробляти і здійснювати державні цільові та регіональні програми соціального захисту громадян похилого віку.

Статтею 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» передбачено, що законодавство України про соціальний захист ветеранів праці та громадян похилого віку складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Громадяни похилого віку користуються всіма соціально-економічними і особистими правами і свободами, закріпленими Конституцією України, іншими законодавчими актами. Дискримінація громадян похилого віку в галузі праці, охорони здоров`я, соціального забезпечення, користування житлом та в інших сферах забороняється, а посадові особи, які порушують ці гарантії, притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. Законодавством України встановлюється необхідний рівень гарантій прав громадян похилого віку в усіх сферах життя суспільства. Місцеві ради, місцеві органи виконавчої влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації можуть встановлювати за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткові гарантії щодо соціального захисту громадян похилого віку.

Відповідно до п.7 ст.7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» Ветеранам праці надаються такі пільги: переважне право на забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Відповідно до положень Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», які закріплені у статтях 29 та 30, Особи з інвалідністю забезпечуються житлом у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством і з урахуванням положень цього Закону. Особи з інвалідністю та сім`ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством. Жилі приміщення, займані особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв`язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають особи з інвалідністю, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі.

Відповідно до ст.15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: …5) здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39);…, 13) подають громадянам допомогу в проведенні ремонту жилих приміщень (стаття 178).

Відповідно до ст.14 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» ОСОБА_2 , включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на без компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку. Розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності. У разі наявності корпоративних прав держави у статутному капіталі таких товариств розмір компенсації визначається пропорційно до обсягу таких прав відповідно до закону. Компенсація власнику гуртожитку здійснюється у грошовій формі в національній грошовій одиниці України (гривні). Рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органами місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки. Видатки, пов`язані з передачею гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, передбачених на це затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад та законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Даний закон передбачає можливість передачі гуртожитків включених до статутних капіталів товариств у власність територіальних громад на безкоштовній основі, або з компенсацією за згодою власника. Однак у разі відмови власника у передати гуртожитку, він може бути відібраний за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону.

А відтак існує місце систематична протиправна бездіяльності органів місцевого самоврядування, яка фактично призводить до порушення житлових прав позивача, та принижує її честь та гідність. А здійсненні відписки виконавчого комітету на запити та заяви позивача, мають характер знущань над позивачем, оскільки позивач, будучи інвалідом І групи, ветераном праці, яка понад сорок років пропрацювала в комунальних закладах міста з яких двадцять сім працювала в нічні зміни, маючи захворювання опорно-рухового апарату, фактично обмежена у можливості самостійно якимось чином поліпшити власні житлові умови.

Кінцевою метою будь-якого звернення до суду є відновлення порушеного права та відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями. Саме відновлення справедливості та принаймні мінімальної компенсацію за втрати, яких зазнала у даному випадку позивач, можна вважати основною метою судового процесу та права як соціального регулятора в цілому.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення дій щодо вжиття невідкладних заходів щодо передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований в АДРЕСА_1 та визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Рівненської міської від №26 від 09.03.2021 в частині, що стосується прав та інтересів позивача, а саме п.10 знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами представником позивача та позивачем, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Що стосується позовних вимог позивача в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

В судовому засіданні позивач пояснила, що більше 15 років звертається до органів місцевого самоврядування з численними скаргами, проханнями та пропозиціями щодо вирішення житлових питань. Однак і по цей день жодної реальної дії щодо покращення житлових умов позивача не було здійснено. Позивач є інвалідом 1 групи з ураженнями опорно-рухового апарату, яка не може ходити без спеціальних засобів. Всупереч таким обставинам змушена проживати на 3 поверсі даного гуртожитку. Позивач зазначає, що через такі ускладнення опорно-рухового апарату їй складно підніматись по сходах. Позивач не має змоги скористатись душовою кабіною/туалетом та випрати речі, оскільки такі умови відсутні в місці її проживання. Душові кабіни були демонтовані та продані власником гуртожитку. Така бездіяльність принижує її честь та гідність, оскільки таке відношення до неї як ветерана праці та інваліда 1 групи є неприпустимим. ОСОБА_1 є соціально незахищеною особою, яка потребує реальної допомоги, попри це органи місцевого самоврядування, що наділені такими повноваженнями та мають певні обов`язки перед громадянами не виконують таких обов`язків та всякими способами уникають їх виконання. Позивач стверджує про настання негативних змін у власному житті, погіршенні здоров`я, порушені актуальні плани, зокрема й погіршення можливості побудови та реалізації життєвих перспектив. Позивач зазначає, що не одноразово проводила акції протесту в Рівненській міській раді для того, щоб привернути увагу до такої нагальної потреби, однак крім погроз та приниження нічого не добилася.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача.

Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили їй душевні страждання, переживання стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Суд не вбачає причин щоб не погодитися з таким висновком.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, насамперед заслухавши сторін та встановивши фактичні обставини справи, вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди, яку вона просить суд стягнути з відповідачів є занадто завищеним, а тому він підлягає зменшенню до 30000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354

ЦПК України, ст.ст.23,1173 ЦК України, ст.15 ЖК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо зволікання з процесом передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Рівненську міську раду та виконавчий комітет Рівненської міської ради вжити невідкладних заходів щодо передачі у власність територіальних громад гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 у тому числі шляхом встановлення обов`язку для відповідачів на звернення з відповідним позовом до власника гуртожитку ТОВ «Житлобуд-6» про передачу такого гуртожитку у власність місцевої територіальної громади.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради №26 від 09.03.2021 в частині, що стосується прав та інтересів позивача (п.10 рішення), як таке, що не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі №569/10335/18 від 24.01.2019.

Стягнути солідарно з Рівненської міської ради, м.Рівне вул.Соборна, 12А, та виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне вул.Соборна, 12А, на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1

Відповідач: Рівненська міська рада, м.Рівне вул.Соборна, 12А,

Відповідач: виконавчий комітет Рівненської міської ради, м.Рівне вул.Соборна, 12А,

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов