Провадження № 2/761/4210/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника третьої особи: Гайдай О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трач Ганни Миколаївни про визнання права власності на квартиру, скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Ганни Миколаївни про визнання права власності на квартиру, скасування рішення.

Під час слухання справи статус приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. було змінено з відповідача на третю особу.

В позовних вимогах позивач просить:

визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

рішення приватного нотаріуса Трач Г.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52959234 від 03.07.2020 року 19:47:58, за яким зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , скасувати.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач є власником зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2018 року.

Як зазначає позивач, шляхом обману з її власності вибула вказана квартира та за даним фактом було розпочате кримінальне провадження. В межах кримінального провадження було призначено почеркознавчу експертизу та було встановлено, що позивач не підписувала договір купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року.

Позивач вважає договір купівлі-продажу не є укладеним, оскільки власник квартири не проявляла у будь-якій формі волі на його укладення, не надавала нотаріусу документів, необхідних для його посвідчення, не підписувала вказаного договору купівлі-продажу квартири, як і не отримувала жодних коштів з продажу квартири. Також позивач зазначає, що правовстановлюючі документи не виходили з її володіння.

Оскільки відповідач не визнає права власності позивача на квартиру, на даний час за відповідачем зареєстроване право власності на квартиру на підставі підробних документів, тому на підставі ст.392 ЦК України позивач звернулась до суду з цим позовом.

При обранні способу захисту порушеного права в частині визнання за нею права власності на квартиру позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року, справа №145/2047/16-ц.

Крім того позивач зазначає, що вона не укладала договір купівлі-продажу, тому рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності є безпідставним та на підставі п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню.

04.06.2021 року до суду надійшов відзив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що вона не є належним відповідачем, оскільки сторонами у справі мають бути сторони правочину. Також вона зазначила у відзиві що до неї не заявлено будь-яких вимог. Крім того нотаріус зазначила, що всі документи, які були надані позивачем не містили ознак підроблення, всі дані були перевірені та відповідали даним, які містяться у державних реєстрах. Нотаріус не є особою, яка має спеціальні знання з питань відповідності підписів та не може самостійно встановити підроблені чи ні документи чи підписи, ці питання відносяться до компетенції експерта. Встановивши відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також відсутність підстав для зупинення державної реєстрації та відмови у проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, нотаріусом було прийнято оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.07.2020 року. Реєстрація права власності відбулась з дотриманням положень діючого законодавства.

17.08.2020 року до нотаріуса з`явилась громадянка із паспортом громадянина України на прізвище ОСОБА_2 та просила надати їй копію договору купівлі-продажу квартири та копії всіх документів на підставі яких посвідчувався договір. Однак в цьому їй було відмовлено, оскільки громадянка, яка зображена на копії паспорту, який знаходиться в матеріалах нотаріальної справи, не є тотожним зображенням на копії паспорту наданим Позивачем. 26.11.2020 року на підставі ухвали слідчого судді від 26.11.2020 року (справа №753/18225/20) було вилучено нотаріальну справу по посвідченню договору.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні, яке відбулось 21.02.2022 року позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 21.02.2022 року заперечив проти задоволення заявлених вимог. В судове засідання, яке відбулось 04.07.2022 року представник відповідача не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила.

Представник третьої особи в судовому засіданні, яке відбулось 04.07.2022 року у вирішенні позовних вимог поклалась на розсуд суду.

А тому на підставі положень ст.223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2018 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

03.07.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №1146.

Підставою внесення запису про право власності стало рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52959234 від 03.07.2020 19:47:58.

Отже, у відповідності до положень статті 640 ЦК України договір купівлі-продажу від 03.07.2020 року є укладеним.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2020 року розпочате кримінальне провадження №0003299 та внесено до Єдиного державного реєстру кримінальних проваджень інформацію про те, що 03.07.2020 року невстановлена особа шляхом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_3 під приводом продажу квартири АДРЕСА_1 .

Досудове розслідування здійснюється Святошинським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м.Києві.

В межах зазначеного кримінального провадження була проведена почеркознавча експертиза та висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/111-20/59448-ПЧ від 09.12.2020 року встановлено, що підпис у графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №1146, графі «Підпис» у заяві від імені ОСОБА_2 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ткач Г.М., зареєстрованій в реєстрі за №1143 - виконані однією особою, але не тією, що виконані підписи у графі «Свідок» у протоколі допиту свідка ОСОБА_2 від 14.07.2020 та у графі «підпис особи у якої відібрано зразки» у протоколі отримання зразків для експертизи від 14.07.2020.

Рукописні написи « ОСОБА_2 » у графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №1146, графі «Підпис» у заяві від імені ОСОБА_2 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ткач Г.М. від 03.07.2020 та заяві від імені ОСОБА_4 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ткач Г.М., зареєстрованій в реєстрі за №1143 - виконані однією особою, але не тією, що виконала рукописні написи « ОСОБА_2 » у графі «Свідок у протоколі допиту свідка ОСОБА_2 від 14.07.2020 та у графі «підпис особи у якої відібрано зразки» у протоколі отримання зразків для експертизи від 14.07.2020.

03.12.2020 року було розпочате кримінальне провадження №0004983 по факту - 03.07.2020 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 .

Досудове розслідування здійснюється Дарницьким управлінням поліції Головного управління національної поліції у м.Києві.

Крім того, 03.12.2020 року було розпочате кримінальне провадження №0004984 по факту - влітку 2020 року невстановлені досудовим розслідуванням особи у невстановленому досудовим розслідуванням місці підробили офіційний документ, а саме: паспорт ОСОБА_2 та використали його під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Досудове розслідування здійснюється Дарницьким управлінням поліції Головного управління національної поліції у м.Києві.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Стаття 662 ЦК України визначає, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В той же час стаття 640 ЦК України визначає, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Аналогічні положення містяться в п. 4.7 Договору.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 03.07.2020 року, при укладенні договору продавець ОСОБА_2 надала паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Радянським РУ ГУМВС України в м.Києві 18.03.1997 року.

В той же час, з копії відповіді державної міграційної служби України від 07.12.2020 року на запит адвоката Чубко Ю.М. вбачається, що 18.03.1997 року Радянським РУ ГУМВС України в м.Києві оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином можна зробити висновок, що паспорт громадянина України був наданий для посвідчення з тим же номером та серією, датою видачі що і паспорт громадянина України позивача. Суду не було надано доказів, що паспорт, який був наданий при посвідченні договору був підроблений.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що договір був укладений (нотаріально посвідчений). Позивач не надала суду доказів, що вона кошти за договором не отримувала (відповідна інформація про відсутність рахунку на ім`я позивача та відсутність факту перерахування коштів суду не надано). В той же час, позивач не надала суду для огляду оригінал Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2018 року.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на правову позицію висловлену у справі №145/2047/16-ц, оскільки вона стосується витребування майна.

Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно (оскільки право власності на квартиру зареєстроване на даний час в Державному реєстрі речових прав за відповідачем), як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності відповідачу.

Таким чином позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна (так як на даний час позивач не є власником згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру, суд не вбачає законом передбачених підстав для скасування рішення нотаріуса, як державного реєстратора.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76- 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трач Ганни Миколаївни про визнання права власності на квартиру, скасування рішення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 липня 2022 року

Суддя: Н.Г. Притула