Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 465/1067/18

провадження № 61-15013св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівський Національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - генеральний директор театру - художній керівник ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Голень Іван Романович, на постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., від 14 червня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької (далі - Театр), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: генеральний директор - художній керівник Театру ОСОБА_3 про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 , з врахуванням заяви про зміну підстав позову, мотивована тим, що понад 30 років вона працювала артисткою хору Театру.

У зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» її 29 грудня

2016 року змусили підписати строковий контракт, хоча вона до цього працювала на підставі безстрокового трудового договору. Вважала такі дії протиправними, оскільки статтею 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

14 грудня 2017 року генеральний директор - художній керівник Театру в усній формі запевнив, що звільняти з роботи її не будуть, і контракт з нею продовжать. Проте у подальшому з нею не було продовжено контракт, та

03 лютого 2018 року їй вручили наказ № 14-к від 26 січня 2018 року про звільнення. При цьому її не було письмово проінформовано за 30 днів до закінчення строку дії контракту про намір припинити його дію. Повідомлення щодо не продовження контракту, як і сам наказ про звільнення, підписані неуповноваженою особою.

Вважала, що процедура звільнення суперечить статуту Театру та колективному договору.

Внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконним звільнення з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України та поновити її на роботі у Театрі на посаді артиста хору другої категорії;

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 26 січня 2018 року № 14-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 21 535,12 грн та компенсацію завданої їй моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова, у складі судді Кузь В. Я., від 23 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Театру від 26 січня 2018 року

№ 14-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 , визнано незаконним звільнення позивача з роботи, поновлено ОСОБА_1 на роботі у Театрі на посаді артиста хору другої категорії, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 21 535,12 грн та на відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що наказ від 26 січня 2018 року № 14-к про звільнення ОСОБА_1 підписано неуповноваженою на це особою, а саме директором - розпорядником ОСОБА_2 , тоді як генеральний директор - художній керівник Театру ОСОБА_3 23 січня 2018 року фактично приступив до роботи, а тому повноваження із виконання обов`язків генерального директора ОСОБА_2 припинились.

Пояснення відповідача про те, що із 23 по 29 січня 2018 року генеральний директор - художній керівник Театру ОСОБА_3 перебував в м. Рим (Італійська Республіка), суд оцінив критично, зважаючи на те, що стороною відповідача та третьою особою не надано доказів фактичного перебування ОСОБА_3 в м. Римі, а наказ про відрядження не містить даних про те, що ОСОБА_3 не перебував на робочому місці в день підписання оскарженого наказу про звільнення.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

21 535,12 грн, суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідачем не спростовано наданого позивачем розрахунку.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив з принципів розумності та справедливості.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 червня 2021 року апеляційну скаргу Театру задоволено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні позову, виходила з того, що наказ від 18 січня 2018 року № 03 про відрядження генерального

директора - художнього керівника Театру ОСОБА_3 та продовження виконання його обов`язків директором - розпорядником ОСОБА_2 є чинним, а тому останній вправі був видати наказ про звільнення позивача.

При цьому сам ОСОБА_3 підтримав рішення про звільнення позивача.

Колегія судів відхилила доводи ОСОБА_1 про те, що її належним чином не було повідомлено щодо не продовження контракту. Суд врахував, що в контракті підписаному ОСОБА_1 вже обумовлено строк його дії.

Припинення контракту у зв`язку із закінченням строку, на який він укладений, не потребує заяви чи іншого волевиявлення працівника, оскільки останній свою волю фактично висловив при підписанні контракту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Голень І. Р., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

06 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Голень І. Р. подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 14 червня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У грудні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду

від 10 липня 2019 року у справі № 326/1012/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що виявилось у не дослідженні зібраних у справі доказів, а також встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що наказом

від 18 січня 2018 року № 03, підписаним ОСОБА_2 , було продовжено виконання ним обов`язків генерального директора - художнього керівника Театру, оскільки відповідно до статуту Театру тільки наказом генерального директора - художнього керівника можливе делегування його повноважень.

Зазначає, що постанова апеляційного суду не містить мотивів скасування рішення суду першої інстанції. Також апеляційний суд не зазначив, що ОСОБА_2 сам на себе поклав виконання обов`язків генерального директора - художнього керівника Театру.

Стверджує, що факт перебування генерального директора - художнього керівника Театру ОСОБА_3 у відрядженні підтверджує те, що він приступив до роботи 23 січня 2018 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві, поданому в листопаді 2021 року до Верховного Суду, відповідач, в інтересах якого діє адвокат Дмитришин М. П., посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Зазначає, що у спірний період ОСОБА_2 виконував обов`язки генерального директора - художнього керівника Театру, а відрядження ОСОБА_3 за межі України підтверджено наданими судам доказами.

Звертає увагу, що відповідно до пункту 6.7. статуту Театру визначено, що у разі тимчасової відсутності генерального директора - художнього керівника його функції покладаються на першого заступника, а в разі відсутності першого заступника - на призначену особу відповідно до наказу генерального директора Театру - художнього керівника.

Станом на січень 2018 року в Театрі посада першого заступника була відсутня, а особою призначеною на виконання обов`язків генерального директора - художнього керівника був директор - розпорядник

ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 серпня 1986 року ОСОБА_1 зарахована артисткою хору до Львівського театру опери та балету ім. І. Франка, який в подальшому перейменовано у Львівський національний академічний театр опери та балету ім. Соломії Крушельницької.

29 грудня 2016 року між Театром та ОСОБА_1 укладено контракт № 31-х, за умовами якого остання призначена на посаду артиста хору другої категорії, як така, що призначена на посаду без проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 1 розділу VII контракту, строк дії контракту становить

1 (один) рік із 04 лютого 2017 року по 03 лютого 2018 року.

Згідно пункту 8 розділу VІ контракту після настання дати закінчення строку його дії, контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до цієї дати письмово не проінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту.

Пунктом 3 розділу VІ контракту передбачено, що однією з підстав припинення контракту є закінчення строку його дії.

Згідно пункту 6.2. статуту Театру керівництво діяльністю театру здійснює генеральний директор театру - художній керівник.

Відповідно до пункту 6.5. статуту Театру генеральний директор Театру - художній керівник відповідно до трудового законодавства України приймає, переводить та звільняє працівників театру, затверджує посадові інструкції, положення про функції, права та обов`язки структурних підрозділів театру.

Пунктом 6.7. статуту Театру визначено, що у разі тимчасової відсутності генерального директора Театру - художнього керівника його функції покладаються на першого заступника, а в разі відсутності першого заступника - на призначену особу відповідно до наказу генерального директора Театру - художнього керівника.

27 грудня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що укладений з нею контракт не буде продовжено та її буде звільнено із 03 лютого 2018 року за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно акту від 27 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовилась від підпису про ознайомлення із вказаним повідомленням.

Відповідно до наказу генерального директора Театру - художнього керівника ОСОБА_3 від 10 січня 2018 року № 4-к у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю виконання обов`язків генерального директора Театру - художнього керівника покладено на директора - розпорядника ОСОБА_2 з 11 січня 2018 року до дня фактичного приступлення до роботи ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 перебував на лікарняному із 11 по 22 січня 2018 року.

Наказом виконуючого обов`язки генерального директора Театру - художнього керівника ОСОБА_2 від 18 січня 2018 року № 3

ОСОБА_3 відряджено в м. Рим (Італійська Республіка) на період

із 23 по 29 січня 2018 року. Цим же наказом встановлено, що на час відрядження ОСОБА_3 обов`язки генерального директора - художнього керівника Театру продовжує виконувати ОСОБА_2 .

Згідно наказу виконуючого обов`язки генерального директора - художнього керівника ОСОБА_2 від 26 січня 2018 року №14-к ОСОБА_1 звільнено з 03 лютого 2018 року за пунктом 2 частини першої статті 36

КЗпП України та проведено повний розрахунок по заробітній платі.

Генеральний директор Театру - художній керівник ОСОБА_3, який був допитаний судом першої інстанції в якості свідка, пояснив, що ОСОБА_1 була повідомлена за місяць до закінчення контракту про те, що на наступний строк контракт з нею укладено не буде і вона буде звільнена з роботи. В Театрі створена художня рада, яка є дорадчим органом при генеральному директорові Театру - художньому керівнику. На засіданні художньої ради керівником хору була висловлена пропозиція не продовжувати контракт із ОСОБА_1 контракт.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_2 пояснили, що у зв`язку із закінченням терміну строкового контракту, на засіданні художньої ради було прийнято рішення не продовжувати контракт із ОСОБА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 позитивно охарактеризували ОСОБА_1 як людину та фахівця, і вважали, що її звільнено незаконно.

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до пункту 6.5. статуту Театру генеральний директор - художній керівник відповідно до трудового законодавства України приймає, переводить та звільняє працівників театру, затверджує посадові інструкції, положення про функції, права та обов`язки структурних підрозділів театру.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що наказ від 26 січня 2018 року №14-к про звільнення ОСОБА_1 підписано неуповноваженою на це особою, а саме директором - розпорядником ОСОБА_2, повноваження якого із виконання обов`язків генерального директора - художнього керівника Театру припинились 23 січня 2018 року.

Разом з тим апеляційний суд, скасовуючи рішення першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, правильно вказав на те, що

із 23 до 29 січня 2018 року генеральний директор - художній керівник Театру ОСОБА_3 перебував у закордонному відрядженні, а його обов`язки в цей час продовжував виконувати директор - розпорядник ОСОБА_2

Наказ від 18 січня 2018 року № 03 про відрядження генерального

директора - художнього керівника Театру ОСОБА_3 та продовження виконання його обов`язків директором - розпорядником ОСОБА_2 не було скасовано чи визнано недійсним.

Отже, ОСОБА_2 вправі був видати наказ від 26 січня 2018 року

№14-к про звільнення ОСОБА_1

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки ні під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_3 , ні під час його закордонного відрядження, діяльність Театру не припинялась, а фактичне керівництво Театром здійснював ОСОБА_2 .

При цьому ОСОБА_3 підтримав рішення про звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, про яке ОСОБА_1 була повідомлена заздалегідь.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанцій і ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Висновки апеляційного суду в оскарженій постанові не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 326/1012/16-ц, на які посилалась заявник в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо не дослідження доказів, встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки апеляційним судом надано оцінку доказів відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Сама по собі незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування постанови апеляційного суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскарженої постанови, оскільки апеляційний суд, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Голень Іван Романович, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта