Справа № 461/9188/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3206/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа ОСОБА_3 , про передачу у власність стягувачу нерухомого майна боржника,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винести постанову про передачу майнового комплексу готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка знаходиться за цією ж адресою, йому ( ОСОБА_1 ) стягувачу у виконавчому провадженні №51502370, в рахунок погашення боргу боржника ОСОБА_3 у цьому виконавчому провадженні та за фактом такої передачі скласти акт.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження №51502370 про стягнення коштів з ОСОБА_3 у його ( ОСОБА_1 ) користь, до складу якого входять:

- виконавче провадження №49874510 з виконання виконавчого листа №465/2229/13-ц, виданого 23 квітня 2013 року Франківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 244350 доларів США, 71400 євро та 29185 грн.;

- виконавче провадження №49874366 з виконання виконавчого листа №465/2795/14-ц, виданого 18 липня 2014 року Франківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 24600 доларів США, 7200 євро;

- виконавче провадження №49874297 з виконання виконавчого листа №462/3914/15-ц, виданого 19 серпня 2015 року Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 24600 доларів США та 7200 євро;

- виконавче провадження №60286047 з виконання виконавчого листа №465/3185/17, виданого Радехівським районним судом Львівської області 30 вересня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 процентів за договором позики в розмірі 98400 доларів США та 28800 євро, загальна сума боргу за якими становить: 391950 доларів США і 114600 євро, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2020 року становило 14952375 грн.

Під час названого вище виконавчого провадження державним виконавцем було описано та арештовано нерухоме майно, яке є власністю боржника ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та готельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з вбудованими приміщеннями громадського харчування за цією ж адресою, загальна вартість якого становила 12066068 грн.

Позивач зазначає, що арештоване майно було передане для реалізації на електронних торгах, однак, такі не відбулись, а тому, відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повинен був про це повідомити його, як стягувача, і запропонувати вирішити питання про залишення за собою нереалізованого арештованого майна, але державний виконавець цього не зробив, чим грубо порушив вимоги Закону, а тому він, як єдиний законний стягувач у зведеному виконавчому провадженні, має право на передачу йому нереалізованого на електронних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення боргу, що оформляється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акту про передачу майна стягувачу.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року провадження у справі закрито.

Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив з того, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, а тому сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Однак, як стверджує апелянт, такі висновки суду суперечать обставинам справи, підставам позову та правовій природі заявленого у позові способу захисту порушеного права, а саме: реалізувати право власності на майно.

В судове засідання апеляційного суду третя особа не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у її відсутності.

Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Установивши, що позивач є стягувачем у названому вище виконавчому провадженні, третя особа ОСОБА_3 боржником у цьому ж виконавчому провадженні, а вимоги позивача стосуються дій та рішень, які державний виконавець повинен вчиняти під час примусового виконання рішення суду, зокрема, в процесі реалізації арештованого майна, і такі дії та рішення державного виконавця визначені положеннями частин шостої десятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що позивач повинен звертатись до суду не з позовом, в якому відповідачем виступає орган ДВС, а із скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України («Судовий контроль за виконанням судових рішень»), оскільки законом у цьому випадку передбачений саме такий спосіб судового захисту прав сторони виконавчого провадження.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, суд першої інстанцій правильно ухвалив рішення про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

У зв`язку з наведеним, доводи апелянта про те, що суд в оскаржуваній ухвалі не вказав, у порядку якого виду судочинства повинні розглядатись його вимоги, є безпідставними і не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування названого судового рішення, а тому оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У зв`язку з перебуванням судді-доповідача у відпустці в період з 02 по 09 травня 2022 року, повний текст постанови складений 10 травня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 травня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді С.М. Копняк

А.В. Ніткевич