Номер провадження: 22-ц/813/1430/22
Справа № 520/5551/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Драгомерецького М.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Максим`юка Назарія Дмитровича , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року, постановленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст рішення складено 13 лютого 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , третя особа Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем однією сім`єю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , третя особа Київська державна нотаріальна контора м. Одесі про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем однією сім`єю, в якій просив встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , відкрилась спадщина у вигляді вказаної квартири. Позивач є спадкоємцем ОСОБА_9 , як її племінник та як особа яка постійно проживала разом із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини (смерті спадкодавця) на підставі вимог статті 1264 ЦК України.

ОСОБА_2 (рідна сестра позивача) звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа Київська державна нотаріальна контора м. Одеси, про встановлення факту проживання однією сім`єю, в якому просила встановити, що саме вона проживала із ОСОБА_7 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_2 зазначила, що вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вона доглядала за спадкодавцем, допомагала по прибиранню будинку, прала речі, готувала їжу та після смерті спадкодавця поховала її, що свідчить про те, що стосунки між ними мали ознаки сім`ї.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем однією сім`єю задоволений.

Встановлений факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 протягом п`яти років до відкриття спадщини відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Максим`юк Н.Д. , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати частково, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволені позову, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги Максим`юк Н.Д. , представник ОСОБА_2 зазначає, що встановити факт проживання однією сім`єю тільки на підставі показаннях свідків, та доказам по справі неможливо, оскільки показання свідків не є належними доказами підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем, наявності в них спільного побуту, спільних прав та обов`язків.

Рішення суду в частині зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржується, а тому не судом не переглядається.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Судом до участі у справі замість відповідача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 був залучений його правонаступник ОСОБА_6 , в якості відповідача.

Учасники справи про призначене судове засідання на 03 серпня 2022 року були сповіщені належним чином.

Від адвоката Максим`юка Н.Д., представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 112-113 т. 2).

Від інших учасників справи заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.04.2018 року та довідкою керівництва ОСОН « Люстдорф».

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, у вигляді вищезазначеного майна, право власності спадкодавця на яке підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12356375 від 01.11.2006 року.

Згідно спадкової справи № 541/2018 до майна померлої ОСОБА_7 , відкритої у Третьої Одеської державної нотаріальної конторі із заявами про прийняття спадщини звернулись 20.06.2018 року ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчена заява від якого надійшла 22.10.2018 року, яки є рідними сестрою та братом та племінниками спадкодавця.

Від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (також племінників покійної ) 20.06.2018 року надійшли заяви про відмову від прийнятті спадщини на користь ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем однією сім`єю, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, які підтверджені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

За приписами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18).

Доведенню підлягає не лише факт спільного проживання, а і факти, що доводять проживання однією сім`єю.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , сусідок спадкодавеці,які були допитані у судовому засіданні, які пояснили, щоостанні десять років разом із ОСОБА_7 постійно проживав однією сім`єю ОСОБА_3 .

Також судом з наданих до суду доказів, було вірно встановлено, що ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_7 протягом більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, що підтверджується наданими довідками (а.с. 13-14).

Крім того, зі встановлених обставин було доведено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, та їх сумісне проживання відповідало вимогам сімейного кодексу про проживання однією сім`єю.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини,

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Максим`юка Н.Д. , представника ОСОБА_2 про те, що встановити факт проживання однією сім`єю тільки на підставі показаннях свідків, та доказам по справі неможливо, оскільки показання свідків не є належними доказами підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем, наявності в них спільного побуту, спільних прав та обов`язків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а доказів, які б довели факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 сумісно не проживали, не вели спільне господарство, не мали взаємних прав та обов`язків, та їх сумісне проживання не відповідало б вимогам сімейного кодексу про проживання однією сім`єю до суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Максим`юка Назарія Дмитровича , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 08 серпня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ М.М. Драгомерецький