Справа № 349/149/22
Провадження № 2/349/139/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
04 травня 2022 року м. Рогатин

Рогатинський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Гаврилюк О.О.

з участю секретаря судового засідання Гошко І.В.

учасники судового провадження

представники позивача - адвокат Гринчишин І.Я., Максимів М.С.

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Падучак І.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №349/149/22 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

31 січня 2022 року ОСОБА_2 , інтереси якої представляють ОСОБА_3 , адвокат Гринчишин І.Я., звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в якому просить:

- поновити йому місячний строк для звернення до суду,

- визнати незаконним та скасувати наказ від 30 вересня 2021 року року №39 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади касира за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України", виданого ФОП ОСОБА_1 ,

-поновити його на роботі на посаді касира у ФОП ОСОБА_1 ,

-стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення у справі.

В обгрунтування позову зазначено, що позивач з березня 2021 року перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем та працював на посаді касира.

30 вересня 2021 року його звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Оспорюваний наказ вважає незаконним, оскільки за працівниками, призваними на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних-осіб - підприємців, у яких вони працювали під час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок Державного бюджету України.

Відповідач відповідно до норм чинного законадвства при отриманні позивачем повістки на строкову військову службу був зобов`язаний видати наказ про увільнення працівника від роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу з дати призову, зазначеної у повістці, на період служби і надання йому зазначених трудових гарантій. Про порушення своїх прав позивач дізнався у січні 2022 року після звернення до адвоката Гринчишина І.Я. З цих підстав просив поновити йому встановлений місячний строк для звернення до суду з приводу визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі. Позовні вимоги просив задовольнити повністю.

15 березня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, заперечив проти позову.

Заперечення проти позову обгрунтовує наступними обставинами. 01 березня 2021 року ОСОБА_2 згідно наказу №31 від 23 лютого 2021 року було прийнято на роботу на посаду касира відповідно до поданої ним заяви. Відповідно до наказу №39 від 30 вересня 2021 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Умовою звільнення з роботи за угодою сторін є домовленість між працівником і роботодавцем, яка зафіксована заявою позивача про звільнення з роботи за угодою сторін від 30 вересня 2021 року. На підставі поданої заяви було видано наказ №39 від 30 вересня 2021 року з яким позивач цього ж дня був ознайомлений, що підтверджується особистим підписом. Будь-яких листів про наміри відкликати заяву про звільнення на адресу роботодавця не надходило. Припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України є самостійною підставою припинення трудового договору. Повідомлень від центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_2 на строкову військову службу на адресу роботодавця не надходило. Крім того, позивача призвано на строкову військову службу 02 грудня 2021 року, через два місяці після звільнення з роботи за угодою сторін. Просив у позові відмовити повністю.

Відповіді на відзив на адресу суду не надходило.

Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було залишено без руху.

Ухвалою судді від 16 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з викликом сторін.

Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2022 року відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - 4 відділу Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 , адвокат Гнринчишин І.Я. позов підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково пояснили, що відповідач, як фізична особа-підприємець зобов`язаний був роз`яснити позивачу його право на увільнення від роботи на час призову на строкову військову службу, збереження за позивачем робочого місця, не допустити звільнення ОСОБА_2 з роботи за угодою сторін. Просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача адвокат Падучак І.І. у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Крім того, ОСОБА_1 пояснив, що дійсно позивач працював на посаді касира. 30 вересня 2021 року подав заяву на звільнення за угодою сторін, забезпечив на своє місце іншого працівкника, який працює по сьогоднішній день. Заяв про відкликання заяви не подавав. У нього завжди є вакантні посади, а тому прийняття на посаду касира іншої особи, жодним чином не було б перешкодою для ОСОБА_2 продовжувати роботу касиром. Про призов позивача на строкову військову службу йому нічого не було відомо. Представник відповідача адвокат Падучак І.І. пояснила, що спілкувалася з іншими касирами ФОП ОСОБА_1 щодо причин звільнення ОСОБА_2 , які їй пояснили, що певний період часу перед звільненням ОСОБА_2 неодноразово говорив, що не має наміру продовжувати роботу через неналежну заробітну плату, що все його "дістало". Дана обставина підтверджує, що звільнення ОСОБА_4 за угодою сторін було його бажанням та відповідало його планам.

За матеріалами справи позивач 23 лютого 2021 року подав заяву до ФОП ОСОБА_1 про прийняття на роботу на посаду касира з 01 березня 2021 року на невизначений термін.

30 вересня 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про звільнення його з роботи з 30 вересня 2021 року за згодою двох сторін.

Відповідно до наказу №39 від 30 вересня 2021 року касира ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за згодою двох сторін з 30 вересня 2021 року. Підстава: заява на звільнення ОСОБА_2 від 30 вересня 2021 року.

Згідно записів у трудовій книжці серія НОМЕР_1 , яка заповнена 01 березня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , відповідно до наказу №31 від 23 лютого 2021 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду касира. Згідно запису від 30 вересня 2021 року - звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №39 від 30 вересня 2021 року.

Як вбачається з довідки №11-15/34, виданої 24 січня 2022 року КНМП Рогатинська центральна районна лікарня, ОСОБА_2 по скеруванню 4 відділу Івано-Франківського РТЦК та СП 30 вересня 2021 року проходив військово-лікарську комісію. Визнаний придатним до військової служби.

Відповідно до довідки №437, виданої 22 грудня 2021 року Івано-Франківським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призваний на строкову військову службу 02 грудня 2021 року в команду К-2805 у відповідності до Указу Президента України №71/2021 від 24 лютого 2021 року "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2021 році"

Згідно довідок про доходи, виданих ФОП ОСОБА_1 , заробітна плата ОСОБА_5 за основним місцем роботи на посаді касира у ФОП ОСОБА_1 становила за липень-вересень - 6100 грн. , у вересняі нараховано 2767 грн. розрахункових.

Повідомлення про призов ОСОБА_2 , 2002 року народження на строкову військову службу роботодавцю ФОП ОСОБА_1 не направлялося, оскільки призовник під час відправки у ЗСУ заявив, що тимчасово не працює, що підтверджується довідкою № 4/2-348, виданою 18 квітня 2022 року начальником 4 відділу Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки

Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності звільнення позивача з роботи, суд застосовує такі норми матеріального права.

Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ч.1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації.

Підстави припинення трудового договору встановлені ст.36 КЗпП України.

Відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України угода сторін є підставою припинення трудового договору.

Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і в трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена п.1ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги при оскарженні наказу про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін, суд повинен з`ясувати:

а) чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;

б) чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;

в) чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін;

г) чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

При цьому домовленість між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін не може бути анульована за ініціативою однією з сторін трудового договору; анулювання такої домовленості можливо лише за взаємною згодою між працівником та роботодавцем.

Вказані правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц та від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19.

Звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), про що зроблено відповідний запис в його трудовій книжці, відповідає установленим у судовому засіданні обставинам справи.

У справі відсутні докази на спростування написання позивачем заяви про припинення трудового договору, звільнення його з роботи на підставі угоди сторін. Проходження медичного огляду 30 вересня 2021 року саме по собі не виключає можливості укладення угоди про звільнення з роботи та відсутності у позивача волевиявлення щодо підписання заяви на звільнення з роботи за угодою сторін. Представники позивача не заявляли про написання заяви під примусом з боку роботодавця.

Оскільки між сторонами було досягнуто домовленості про звільнення позивача за угодою сторін, суд приходить до висновку, що під час звільнення ОСОБА_2 з роботи ФОП ОСОБА_1 дотримано вимог закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

Згідно ч. 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, а тому вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України у даному випадку не застосовуються. Крім того, з урахуванням звільнення позивача з роботи 30 вересня 2021 року, призову на військову строкову службу 02 грудня 2021 року, за відсутності у роботодавця інформації про призов позивача на строкову військову службу у нього станом на 30 вересня 2021 року не виникло обов`язку щодо роз`яснення позивачу положень ч.3 ст.119 КЗпП України.

Трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (пункт 2 частини першої статті 221 КЗпП України).

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

У частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

ОСОБА_2 з наказом №39 про звільнення з роботи ознайомлений 30 вересня 2021 року, що підтверджується його підписом. Таким чином у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався з 30 вересня 2021 року, тобто з дня коли позивач дізнався про звільнення його з роботи.

З позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення звернувся до суду 31 січня 2022 року, з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Сплив строку звернення до суду є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

За досліджених та перевірених у судовому засіданні доказів позовні вимоги не підлягають до задовлення за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу "Про звільнення з роботи" №39 від 30 вересня 2021 року №143-К, поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді касира та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Рогатинський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання с.Костенів Перемишлянського району Львівської області, фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

Суддя О.О.Гаврилюк

Повний текст судового рішення складено 06 травня 2022 року.