Справа № 509/2154/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/2154/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку й моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

02.03.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з належного відповідача (Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», або ОСОБА_2 ) відшкодування заподіяного матеріального збитку пов`язану з ушкодженням автомобіля "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 в сумі 102 500 грн., стягнути на з ОСОБА_2 , решту суми заподіяної матеріальної шкоди, яка не підлягає страховому відшкодуванню, а саме 102 971 грн. і відшкодування заподіяної моральної шкоди 20000 грн. Також просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» і ОСОБА_2 , судовий збір у розмірі 2967 грн. 09 коп., пропорційно з задоволеними позовними вимогами.

В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 14.07.2019 р. о 09 год. 30 хв., по вул. Чорноморців 16, у с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Daewoo", р/н НОМЕР_2 , не дотримався безпечної швидкості руху та безпечного інтервалу між боковими частинами автомобілів та перед початком маневру (об"їзд вибоїни) не переконався у безпеці та здійснив зіткнення з автомобілем "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , який рухався назустріч, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху (ПДР).

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.07.2019 року, справа про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП України, стосовно ОСОБА_2 закрита у зв`язку з вiдсутністю в його діях складу адмiнiстративного правопорушення.

Зазначена постанова оскаржена позивачем до Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2020 року, постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.07.2019 року скасована, провадження у справі стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Цією ж постановою встановлена наявність у діях ОСОБА_2 порушення вимог п.п. 12.1, 10.1, 13.1 ПДР, у наслідок якого сталась ДТП.

В результаті ДТП автомобіль "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження. У відповідності до висновку № 6539 від 15 вересня 2019 р. автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, дорівнює ринковій вартості цього автомобіля та складає 283456 грн.

У відповідності до п.15 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4 „Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у разі якщо, власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Ринкова вартість автомобіля "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , з врахуванням аварійних ушкоджень складає 80485 грн. Таким чином, загальна сума матеріального збитку становить 202 971 грн. 5 = 202 971 грн.).

За проведення дослідження позивач сплатив 2 500 грн.

Таким чином, загальна сума збитку, заподіяного позивачу у зв`язку з ушкодженням автомобіля "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , разом з його витратами на проведення автотоварознавчого дослідження, складає 205 471 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , на момент ДТП була застрахована страховиком ПрАТ «УАСК АСКА» (поліс № АМ/ 5092664 строк дії з 21.07.2018 р. по 20.07.2019 р.), у відповідності до ст. 9.2, 22, 22.1, 23-25, 27 30, 34.3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховому відшкодуванню відповідачем ПрАТ «УАСК АСКА», на користь позивача ОСОБА_1 , належить матеріальна шкода в сумі 102 500 грн.

Решта сума заподіяної матеріальної шкоди, яка не підлягає страховому відшкодуванню, а саме 102 971 грн. (205 471 -102 500 = 102 971 грн.) повинна бути стягнута з відповідача ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 1194 ЦК України.

31.12.2020 р. позивач, отримавши копію постанови Одеського апеляційного суду від 18.11.2020 року, негайно направив відповідачу ПрАТ «УАСК АСКА» заяву про виплату страхового відшкодування, додавши до неї копію зазначеної постанови, але відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи це тим, що позивач пропустив річний строк з 14.07.2019 р. (дня спричинення шкоди), наданий для подання такої заяви у відповідності до ст. 37.1.4 Закону (неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого).

Разом з тим, у відповідності до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (відповідач ОСОБА_2 ), зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) лише у разі її недостатності для відшкодування заподіяної шкоди.

На цю обставину звернула увагу Велика Палата Верховного Суду, яка в своїй ухвалі від 8 липня 2020 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20) зазначила «…у правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця дорожньо-транспортної пригоди триває довше за один рік, а тому сплив такого строку призводить до втрати потерпілим права вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до страховика особи, винної в завданні такої шкоди. Отже, тлумачення наведених норм права таким чином, що сплив річного строку з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди призводить також й до втрати вимоги до заподіювача шкоди, позбавлятиме потерпілу особу взагалі можливості відшкодувати завдану їй шкоду будь-якою особою», визначила наявність різного по суті застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), що свідчить про неузгоджену практику його застосування в такій ситуації, у зв`язку з чим прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 р.

У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що особа, яка має відшкодувати позовні вимоги у частині стягнення суми збитку, заподіяного позивачу у зв`язку з ушкодженням автомобіля "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , разом з його витратами на проведення автотоварознавчого дослідження, що передбачена страховому відшкодуванню і складає 102 500 грн., а саме відповідач ПрАТ «УАСК АСКА», або відповідачОСОБА_2 може бути визначена судом.

Окрім того, позивач стверджує, що внаслідок ДТП йому заподіяна і моральна шкода, що виразилася в душевних стражданнях, складностях побутового характеру, пережитих внаслідок ДТП, яку він оцінює в 20 000,00 грн. і просить стягнути її з відповідачаОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 14.05.2021 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 31.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

19.07.2022 р. до суду надійшла заява представника позивача, у якої відмовився від позовних вимог до ОСОБА_2 , позовні вимоги до Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» підтримав та просить їх задовольнити.

Позивач будучи повідомленим належним чином в судове засідання не прибув, його представником ОСОБА_3 18.07.2022 року до суду надіслано клопотання, відповідно до якого просив справу розглядати за відсутності позивача та його представника, з урахуванням наданих суду пояснень по справі просив суд задовольнити позов.

Відповідач явку свого представника в судовому засіданні не забезпечив, при цьому представник відповідача ПрАТ «УАСК АСКА» позов не визнав і у відзиві на позовну заяву який надійшов до суду 16.06.2022 року посилається на те, що позивач ОСОБА_1 30.12.2020 року звернувся до ПрАТ «УАСК АСКА» стосовно отримання страхового відшкодування з порушенням строку визначеного положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», враховуючи що ДТП сталося 14.07.2019 року, та позивач з такою заявою звернувся до відповідача лише 30.12.2020 року, відповідач не має обов`язку виплачувати страхове відшкодування позивачу у зв`язку з пропуском останнім однорічного строку на подання відповідної заяви. Така позиція відповідача підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17, про те, що закріплене в положеннях п п 37.1.4 п 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування. А тому позивачем не було дотримано приписів законодавства щодо звернення до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином, представник відповідача вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В ході судового розгляду справи встановлено та не оспорювалось сторонами, що 14.07.2019 р. о 09 год. 30 хв., по вул. Чорноморців 16, у с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Daewoo", р/н НОМЕР_2 , не дотримався безпечної швидкості руху та безпечного інтервалу між боковими частинами автомобілів та перед початком маневру (об"їзд вибоїни) не переконався у безпеці та здійснив зіткнення з автомобілем "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , який рухався назустріч, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху (ПДР). В результаті ДТП автомобіль "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження.

Вина відповідача ОСОБА_2 у заподіянні шкоди встановлена постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2020 року

Власником автомобіля "Opel Vivaro", реєстраційний номер НОМЕР_1 є позивач ОСОБА_1 , що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Відповідно до Полісу № АМ/5092664 від 21.07.2018 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 (забезпечений транспортний засіб - "Daewoo", р/н НОМЕР_2 ) на час скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «УАСК АСКА». Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн.

Судом досліджено висновок № 6539 від 15 вересня 2019 р. автотоварознавчого дослідження, а також висновок № 7103 від 14.07.2021 р. судової автотоварознавчої експертизи, по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля "Opel Vivaro", реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, дорівнює ринковій вартості цього автомобіля та складає 283456 грн. Ринкова вартість автомобіля "Opel Vivaro", р/н НОМЕР_1 , з врахуванням аварійних ушкоджень складає 80485 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Окрім того, при ухваленні рішення суд керується Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20), у якій суд звернув увагу на те, що в правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця ДТП триває довше за один рік, а тому сплив такого строку призводить до втрати потерпілим права вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до страховика особи, винної в завданні такої шкоди. Отже, тлумачення наведених норм права таким чином, що сплив річного строку з моменту настання ДТП призводить також і до втрати вимоги до заподіювача шкоди, позбавлятиме потерпілу особу взагалі можливості відшкодувати завдану їй шкоду будь-якою особою (п. 39).

Крім того, у Постанові зазначено наступне:

п. 85 Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

п. 124 Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

п. 125 Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

п. 127 Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

п. 128 Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

п. 129 Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

п. 130 Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

п. 131 Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

п. 132 З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

п. 133 Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

п. 134 Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

п. 135 Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

п. 136 У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

В ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що в результаті ДТП, скоєної відповідачем, автомобілю позивача було завдано матеріальної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст. 1192 ЦК України - з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає сторонам право вільно розпоряджатися предметом спору і процесу, зокрема, позивач має право відмовитися від позову. Це право закріплено в ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України і може бути реалізовано на будь-якій стадії судового процесу.

Відмова позивача від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу.

Причини відмови від позову, з урахуванням принципу диспозитивності, не повинні оцінюватися судом.

Відповідно до частини 3 ст. 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Виходячи з вимог п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

За таких обставин, враховуючи що відмова від позову є правом позивача, у суду відсутні підстави не прийняти відмову позивача від позову в частині вимог, а тому зазначене клопотання слід задовольнити, а провадження в цій частині у справі закрити.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені в частині стягнення на користь позивача з відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» в якості відшкодування матеріального збитку в розмірі 100 000 грн., оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну майну, на одного потерпілого становить 100 000 грн. (франшиза - 0 грн.), згідно полісу № АМ/5092664 від 21.07.2018 року, а також позивачем доведено, що ним здійснено розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від позивача причини.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру стягнутої суми.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 206, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 1166, 1187 - 1188, 1192, 1194 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Прийняти відмову представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Любчик Олега Миколайовича від позову в частині вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в якості відшкодування матеріального та морального збитку.

Провадження у справі № 509/2154/21 в частині стягнення матеріального та морального збитку з ОСОБА_2 закрити на підставі ч.1 ст. 206 ЦПК України.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. в якості відшкодування матеріального збитку.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору, у розмірі 1 483 (одна тисяча чотириста вісімдесят три) грн. 54 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.08.2022 року

Головуючий: Є. М. Панасенко