Справа № 450/1803/18 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2076/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м.Львів

Справа № 450/1803/18

Провадження № 22ц/811/2076/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Пустомити 13 травня 2019 року у складі судді Даниліва Є.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітної ОСОБА_2 , з участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та іноземної держави - Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з цією заявою. В обґрунтування заяви посилається на те, що вона ( ОСОБА_1 ) є дружиною, а малолітня дитина ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , який загинув при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски Слов`яносербського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Просить заяву задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 13 травня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує законні права та інтереси її та її дитини. Вважає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву. Зазначає, що встановлення юридичного факту рішенням суду безпосередньо породжує юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Вказує, що звертаючись до суду зі заявою про встановлення юридичного факту загибелі чоловіка - ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року поблизу населеного пункту Цвітні Слов`яносербського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, вона не мала на меті встановити факт збройної агресії проти України. Стверджує, що метою встановлення даного юридичного факту є визначення статусу ОСОБА_3 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює у ОСОБА_3 виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Зазначає, що серед таких прав є, зокрема, право на отримання різних видів допомоги від гуманітарних організацій, у тому числі отримання психологічної допомоги. Встановлюваний юридичний факт загибелі чоловіка при виконанні обов`язку військової служби на сході України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України носить індивідуальний характер та стосується виключно ОСОБА_3 , Загибель ОСОБА_3 не є загальновідомим фактом, а тому потребує встановлення в судовому порядку. Вказує, що від встановлення зазначеного факту у неї (заявника) виникнуть нові права.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості заінтересованої особи.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 року при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Згідно з частиною другою статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 497 цього Кодексу підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 3 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19).

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати згоду на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави вирішується законодавством відповідної іноземної держави.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то іноземна держава не може набувати процесуального статусу учасника у цивільній справі. Надсилання судових запитів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС).

Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (рішення Європейського суду з прав людини від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, пункт 22).

Згідно із частиною другою статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Іноземна держава- Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна її згода на участь у цій справі, оскільки зазначена держава зазначена як заінтересована особа у заяві, поданій до суду.

Суд першої інстанції перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі не надіслав заінтересованій особі (Російській Федерації) у встановленому порядку заяву із додатками і не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу цієї держави на розгляд справи в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може мати правового статусу заінтересованої особи в цивільному процесі України.

Апеляційний суд вважав, що підлягає з`ясуванню питання щодо того, чи існує згода компетентних органів Російської Федерації на розгляд цієї справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій.

Ухвалою від 2 вересня 2021 року доручено Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави (Російської Федерації) на розгляд справи в судах України, в тому числі цивільної справи № 450/1803/18 за заявою ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , з участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та іноземної держави - Російської Федерації, про встановлення факту загибелі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 року при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; яка перебуває в провадженні Львівського апеляційного суду, за наслідком чого встановлюється, чи набуває ця іноземна держава процесуального статусу учасника справи у цивільному процесі.

Листом № 721/17-636-262 від 28 жовтня 2021 року Міністерство закордонних справ України повідомило суд, що на виконання ухвали Львівського апеляційного суду щодо з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва РФ як компетентного органу Російської Федерації в Україні на розгляд зазначеної справи в судах України, Посольству України в РФ було доручено передати до МЗС РФ, у відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», ноту від 26 жовтня 2021 року № 202/22-650-83987. У згаданій ноті, зокрема, МЗС України просило МЗС РФ поінформувати про згоду РФ на участь Посольства РФ в Україні у вказаній цивільній справі у якості відповідача - компетентного органу РФ, що виступатиме від її імені. Відповідь від російської сторони не надійшла.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року (справа № 308/9708/19 зазначено, що судУкраїни, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Повідомлена про час та місце розгляду справи заявник в судове засідання не прибула.

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною, а малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_3 .

Згідно Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №709 про результати службового розслідування встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року, під час виконання бойового завдання, потрапивши у засідку під час ведення бою, прапорщик ОСОБА_3 разом із іншими військовослужбовцями загинули на місці. Смерть сталася в службовий час, під час виконання дій, що входять до обов`язків військової служби. Вини посадових осіб в/ч НОМЕР_1 у випадку, що стався немає.

Лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті №2919 Дм від 8 вересня 2014 року встановлено, що смерть ОСОБА_3 трапилась внаслідок вибухової травми ІНФОРМАЦІЯ_5 року в районі населеного пункту Цвітні Піски Слов`яносербського району Луганської області. Свідоцтвом про смерть також підтверджено, що смерть ОСОБА_3 дійсно сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі села Цвітні Піски.

Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, каліцтв, травм у колишнього військовослужбовця (протокол №2901 від 26 вересня 2014 року) підтверджено, що травма, яка стала причиною смерті прапорщика ОСОБА_3 , м пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

На підставі витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 11 вересня 2014 року №228 ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Указом Президента України від 23 травня 2015 року ОСОБА_3 (посмертно) нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

Згідно довідки від 22 травня 2017 року №498 прапорщик ОСОБА_3 в період з 15 квітня 2014 року по 12 травня 2014 року, з 27 серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Отже, факт смерті ОСОБА_3 при виконанні обов`язків військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року в районі с.Цвітні Піски Луганської області встановлений відповідними органами.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що її чоловік помер при виконанні військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року в районі с.Цвітні Піски Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, акцентувала увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю її чоловіка ОСОБА_3 та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що юридичний факт, про встановлення якого порушує заявник (збройна агресія проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та встановлено в порядку окремого провадження бути не може.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 2 ст. 82 ЦПК України.

Відомо, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року. Цей закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

Після незаконної анексії Криму Російська Федерація продовжила свою військову агресію у відношенні до України.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року.

23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та регулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст.1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року).

Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме: Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд погоджується з доводами заявника, що смерть її чоловіка - ОСОБА_3 при виконанні обов`язків військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року у районі населеного пункту Цвітні Піски Солв`яносербського району Луганської області, сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц, №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право на життя, а також на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 8 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

Встановлення юридичного факту смерті чоловіка ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски Слов`яносербського району Луганської області, яка сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки - визначення статусу ОСОБА_3 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника та її дочки. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника та її дочки.

Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

Зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

Підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч.1 та ч.2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц.

Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту смерті ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

З урахуванням встановленого, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2019 року - скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись: ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 року поблизу населеного пункту Цвітні Піски Слов`яносербського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова складена і підписана 28 липня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: _______________ Ю.Р.Мікуш _______________Р.В. Савуляк