КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/9162/21
провадження № 22-ц/824/6953/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Буданової Наталії Миколаївни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року в складі судді Кошель Б. І. ,

встановив:

02.08.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14.11.2020 на переїзді в м. Біла Церква по вулиці Осипенка потяг скоїв наїзд на гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.

За вказаним фактом ДТП уповноваженими органами було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0003573 та розпочато досудове розслідування.

Власником електровоза ВЛ80т №1801 є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст вказаного потягу ОСОБА_3 з 20.02.2015 перебуває в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця».

Позивачка вказує, що вона є донькою загиблого ОСОБА_2 . Загибель батька спричинила їй надзвичайні страждання, які тривають. Вона була близькою з батьком, отримувала від нього матеріальну підтримку та допомогу. Внаслідок загибелі батька їй було завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінює у грошовому еквіваленті 150 000 грн.

Крім цього, 17.11.2020 вона понесла витрати у сумі 6 390 грн на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, що підтверджується замовленням №000541 та фіскальним чеком №0003 від 17.11.2020.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 6 390 грн на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 6 390 грн на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Буданова Н. М., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідача у смертельному травмуванні ОСОБА_2 . Стосовно працівників залізниці у зв`язку з смертельним травмуванням вказаної особи не порушувалось кримінальне провадження, в їх діях не вбачається порушення ними своїх посадових обов`язків.

Судом не враховано, що машиніст не мав технічної можливості попередити наїзд на громадянина ОСОБА_2 , який кинувся на потяг.

В постанові про закриття кримінального провадження №0003573 від 15.11.2020 зазначено, що в діяннях відповідача порушень не встановлено, дана подія відбулася внаслідок порушення вимог п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті громадянином ОСОБА_2 .

В акті службового розслідування аварії-травмування сторонньої особи на 37 км парної колії перегону Біла Церква-Роток в добу 14.11.2020 встановлено, що в даній ситуації машиніст не міг передбачити, що пішохід буде знаходитись на залізничній колії у невстановленому місці та не реагуватиме на попереджуючі сигнали.

Вважає, що смерть даної особи настала внаслідок порушення нею вимог п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Наказу Міністерства транспорту України від 19.02.21998 року №54 «Про затвердження правил безпеки громадян на залізничному транспорті України».

Оскільки смертельне травмування відбулося внаслідок умислу потерпілого, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди ( ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Зібрані по справі докази свідчать про послідовну підготовку до заподіяння власної смерті. Смертельне травмування сталось внаслідок самогубства.

Відповідно до ч.1 ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Відзиву на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 0003573 від 15.11.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.276 КК України, 14.11.2020 о 12 год.46 хв. до чергової частини Білоцерківського відділу поліції ГУНП в Київській області надійшло повідомлення з органів охорони здоров`я про те, що за адресою: Київська область, в м. Біла Церква по вул. Осіпенка, на переїзді потяг №2702 маршруту «Козятин-Знам`янка» допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ДТП. Оскільки дана подія відбулася внаслідок порушення вимог п. 2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» гр. ОСОБА_2 , кримінальне провадження закрито за відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Згідно висновку експерта № 848-725 від 15.12.2020 смерть ОСОБА_2 настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета. Вищевказане свідчить про те, що є прямий причинний зв`язок між отриманими ушкодженнями та настанням смерті ОСОБА_2 . Знайдені при судово-медичній експертизі трупа ушкодження заподіяні тупими предметами, могли виникнути внаслідок наїзду поїзда на пішохода. При судово-токсикологічній експертизі в крові трупа метиловий, етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери не виявлені.

Відповідно до Акту службового розслідування аварії-травмування сторонньої особи на 37 км парної колії перегону Біла Церква-Роток в добу 14.11.2020р., складеного 19.11.2020, свідки даної події відсутні. На звукові сигнали великої гучності людина не реагувала. Відразу було застосоване екстрене гальмування з подачею піску під всі колісні пари для запобігання наїзду на сторонню особу, але наїзду уникнути не вдалося. Фактичний гальмівний шлях за записами реєстраторів складає 500 метрів. Комісією із службового розслідування аварії встановлено, що потерпілий сам вийшов на колію та не реагував на звукові вигнали потяга та чергової по переїзду. На даний час достеменно встановити чи потерпілий свідомо вийшов на залізничну колію чи через власну необачність, не представилось можливим. Однак, найбільш ймовірною версією вважається самогубство.

Свідоцтвом про народження від 28.07.1956 підтверджено, що ОСОБА_2 був батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 19.08.1978 рок, після укладення шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що машиніст вантажного поїзда ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснив наїзд на ОСОБА_2 , внаслідок чого останній помер.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі статей 1172, 1187 ЦК України дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» є суб`єктом,на який покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції виходив із глибини страждань позивача, принципу розумності та справедливості та ступеню вини особи, яка завдала шкоду.

Вирішуючи питання про відшкодування понесених позивачем витрат на спорудження надгробного пам`ятника, суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених позовних вимог.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно стала особиста необережність ОСОБА_2 та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що вчинення наїзду електровоза на ОСОБА_2 мало місце внаслідок умислу потерпілого, оскільки останній кинувся на колії безпосередньо перед потягом ґрунтуються на припущеннях.

Актом службового розслідування аварії-травмування, складеним 19.11.2020, вказану обставину не встановлено. При цьому самогубство потерпілого визнано лише найбільш ймовірною версією події.

Порушення потерпілимп. 2. 5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України 19.02.98 №54, відповідно до якого пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, як це було встановлено постановою про закриття кримінального провадження № 0003573 від 15.11.2020, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

Порушення потерпілим правил безпеки громадян на залізничному транспорті враховано судом першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

У підтвердження понесених витрат на поховання батька, позивач надала суду першої інстанції рахунок-замовлення на виготовлення, продаж та установку надмогильної споруди на суму 6 390 грн, та фіскальний чек про здійснення оплати вказаних витрат (а.с. 24, 25) .

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розміром відшкодування завданої моральної шкоди, а також в частині задоволення позовних вимог про відшкодування витрат, понесених на спорудження надгробного пам`ятника.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Буданової Наталії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М.Рейнарт

Т.А. Семенюк