Справа № 346/3095/22
Провадження № 2-з/346/40/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Махно Н. В., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Подану заяву мотивано тим, що вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Просить накласти арешт на усе майно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в межах ціни позову 145 855,26 грн.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви про забезпечення позову суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу (частина сьома статті 153 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 своєї постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Частина 3 статті 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. У свою чергу співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову. Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Під час розгляду питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). З аналізу наведених норм слідує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позовних вимог у справі. При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу. Проте підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

У змісті заяви, зазначено, що предметом позову є стягнення з відповідачів інфляційних втрат 121 742,33 грн і трьох процентів річних 24 112,93 грн, всього на суму 145 855,26 грн за несвоєчасну сплату стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування понесених позивачем витрат. Позивач вказує, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідачі протягом 2015-2022 років не виконували попереднє судове рішення про стягнення на її користь 115 729,39 грн. витрат на покращення майна, можуть і надалі тривалий час не відшкодовувати позивачу інфляційні втрати, тому позивач подає заяву про забезпечення позову шляхом арешту майна відповідачів в межах ціни позову. Позивач вважає, що запропонований нею захід забезпечення позову є адекватним та співмірним із заявленими позовними вимогами.

Щодо обґрунтованості заяви про забезпечення позову позивача, суд зазначає, що обрані способи забезпечення позову не відповідають його меті та завданням цивільного судочинства. Визначений статтею 150 ЦПК України перелік заходів забезпечення позову не є вичерпним, та у разі наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види. Проте, на думку суду позивач належним чином не обґрунтовує підстави чому невжиття заявлених нею заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Так позивач просить накласти арешт на усе майно, що належить відповідачам, проте при цьому позивачем не конкретизовано на яке саме майно позивач просить накласти арешт, оскільки використаний позивачем термін «усе» є загальним поняттям. Також позивачем у змісті заяви про забезпечення позову та у прохальній частині даної заяви вказано різних відповідачів. Крім того, позивачем не надано жодних доказів щодо вартості майна відповідачів, і суд позбавлений можливості об`єктивно перевірити співмірність заходів забезпечення. Також позивачем, окрім зазначення того, що «існує реальна загроза» фактично не обгрунтовано і не доведено підстави існування такої реальної загрози на даний час. На підставі викладеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи відсутність доказів співмірності заходів забезпечення позову змісту заявлених вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, передчасною, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду у майбутньому, тому в задоволенні заяви позивача ОСОБА_6 про забезпечення позовної заяви слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 149-153, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позовної заяви, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подано до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя Махно Н. В.