н/п 2/490/1553/2022 Справа № 490/1097/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2022 р.

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Гуденко О.А., за участю секретаря Савенко Є.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО», Філії «Південна» Центрального округу Акціонерне Товариство «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» в Корабельному районі м. Миколаєва про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» №1974к від 22.12.2021 року про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

10.02.2022 року ОСОБА_1 Позивач звернувася до суду з позовом до Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО», Філії «Південна» Центрального округу Акціонерне Товариство «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» в Корабельному районі м. Миколаєва про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» №1974к від 22.12.2021 року про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку.

В своєму позові позивач зазначає, що він працює з 20.02.2019 року по теперішній час електромонтером з експлуатації розподільних мереж 111 групи кваліфікації групи з ремонту та експлуатації трансформаторних підстанцій та розподільних пристроїв 10/6/0,4 кВ дільниці з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж філії «Південна» Центрального округу м. Миколаєва. 02.12.2021 року Позивачу було оглошено Повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 і було надано в термін до 09.12.2021 року отримати профілактичні щеплення проти COVID-19 та пред`явити керівництву структурного підрозділу документ, що посвідчує отримання профілактичних щеплень, про що Позивач засвідчив своїм підписом у Повідомленні, однак йому воно було оголошено, а не вручено. Після цього Позивач відмовився виконувати вищевказане повідомлення та продовжував йти на роботу і виконувати свої обов`язки. 12.12.2021 року Позивач прийшов на роботу, однак його відсторонили від роботи через те, що він не виконав їх вимог зробити зазначену вакцинацію від COVID-19, при цьому не було жодного наказу та документу, на підставі якого б могли відсторонити Позивача від роботи. Позивачу не дозволяли працювати з 12.12.2021 року по 29.12.2021 року, лише після його повторного звернення до керівництва йому було повідомлено по наказ від 22.12.2021 року про відсторонення його від роботи. Копію вказаного наказу було отриано Позивачем 13.12.2021 року. Зі змісту наказу про відсторонення від роботи Позивачу стало відомо, керівництво «Миколаївобленерго» - Відповідач прийняло його керуючись ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфеційних хвороб», Наказом МОЗ України №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Наказом МОЗ Укарїни від 01.11.2021 року №2393 «Про затвердження змін Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичнимщепленням», пунктом 416 Постанови КМУ від 09.12.2020 р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територіїї України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, беручи до уваги наказ Товариства №950 від 15.11.2021 року «Про заходи з забезпечння виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2152 та було Відповідачем було прийнято рішення про відсторонення Позивача від роботи, без збереження заробітньої плати з 22.12.2021 року на період дії карантину, до надання документу, що посвідчує отримання профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Підставою для прийняття оскаржуваного наказу у Відповідача було вказано: повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень, проти COVID-19 Мету Аметову від 02.12.2021 року; акт про відмову від надання документу, що посвідчує отримання профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Позивач ввважає вказаний наказ протиправним з огляду на те, що АТ «Миколаївобленерго» не відноситься до обь`єктів стратегічного значення, статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Також Позивач вказує, що вказаний оскаржуваний наказ протирічить вимогам статті 7, 27 ч. 2 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 р. №4004-ХІІ, Порядку внесення особами державної санітарно-епідеміологічної служби України, Інструкції «Про порядок внесення подання про відсторонення від роботи осіб від роботи або іншої діяльності» затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 №66 та статті 19 Конституції України. Також Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним та неправомірни, оскільки посадові особи державної санітарно-епідеміолочіної служби зобов`язвідсутнє вказане подання про відстороненняані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб, в свою чергу у Відповідача відстнє. Позивач вважає, що вимога Відповідача надати Позивачу докази проведення відносно нього, якихось медичних маніпуліцій, тобто проведння щеплень, є незаконною. Сторона Позивача просила суд зауважити, що кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні. Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Таким чином Позивач просив суд визнати протиправним, незаконним та скасувати наказ №1974К від 22.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без нарахування заробітної плати, зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи з 22.12.2021 року по день поновлення на роботі.

20.07.2022 року Представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свій відзив мотивував тим, що 21.04.2022 року наказом Відповідача №597к, у відповідності до ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України та у зв`язку з призовом за мобілізацією на підтсаві Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 було допущено до роботи з 25.02.2022 року та цього ж дня ОСОБА_1 , увільнено від роботи до дня фактичного закінчення мобілізації, з наданням гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. Представник Позивача не погоджується з позовними вимогами Позивача, вважає доводи наведені в позовній заяві безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідач вказує про те, що наказ видався до вимог діючого законодавства, та в межах повноважеь Відповідача, оскільки Позивач не надав Відповідачу документ, що посвідчує отримання профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протпоказань до вакцинації проти COVID-19, що підтверджується аком про відмову від надання документу від 22.12.2021 року. Представник відповідача стверджує, що діяв межах діючого законодавства, а отже наказ про відсторонення від роботи ОСОБА_1 №1974К від 22.12.2021 року є правомірним та законним. Зокрема вважає, що Відповідачем дотримано спосіб та порядок відсторонення, а саме: позивачу було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення, відмова Позивача від щеплення зафіксована у відповідному Акті про відмову від надання документу та в оскаржуваному наказі зазначено строк такого відсторонення, а саме до моменту надання медичного висновку або документу, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або протипоказань щодо його здійснення. Щодо вимоги позивача відносно виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, то відповідач вважає, що сокільки під час відсторонення працівник тимчасово увільнється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством, а чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збережання за працівником заробітної платина період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Аргументує свій відзив ти, що доказування не може грунтуватися на припущеннях, а позивачем не доведено належними доказами визнання протиправним, незаконним наказ ідповідача №1974К від 22.12.2021 року та факт незаконного відсторонення від роботи 22.12.2021 року та як наслідок є необгрунтованою та незаконною вимога щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати за ча відсторонення від роботи з 22.12.2021 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2022 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

11.02.2022 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А.

Ухвалою судді від 11.02.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті було призначено на 29.03.2022 року на 16:00 год. в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва з повідомленням (викликом) сторін.

В зв`язку з неявкою сторін 29.03.2022 року до судового засідання, судовий розгяд було відкладено.

09.06.2022 року до суду надійшло клопотання представника Позивача про те, що Позивач перебуває в ЗСУ.

Ухвалою Суду від 21.06.2022 року в строк до 18.07.2022 року Відповідача було зобов`язано надати до суду завірені належним чином наступні документи: посадову інструкцію електромонтера з експлуатації розподільних мереж групи ремонту та експлуатації трансформатор Аметова А.І. та наказ №1974 від 22.12.2021 року. Судом було надано Відповідачу 15-денний строк для надання відзиву на позов. Судове засідання було відкладено на 21.07.2022 року на 15.00 годин.

В зв`язку з неявкою сторін 21.07.2022 року до судового засідання, судовий розгяд було відкладено на 27.07.2022 року на 15.00 годин.

Представником Відповідача ОСОБА_2 було подано до суду разом з відзивом до позову копію Наказу №950 від 15.11.2021 року, копію повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (додаток №3 до наказу №950 від 15.11.2021 року), копію повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 від 02.12.2021 року, копію Акту від 22.12.2021 року про відмову від надання докумету, що посвідчує отримання профілактичних щеплень проти копію повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти копію повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, копію акту від 22.12.2021 року, копію Наказу №597к від 21.04.2022 року, копія інстракції та довідку про середню заробітну плату від 16.07.2022 року №03/№363. .

За змістом ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Учасники судового процесу та їх представники не подавали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, зважаючи на незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 279 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Щодо визнання протиправним наказу про відсторонення від роботи.

20.02.2019 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу електромонтером з експлуатації розподільних мереж 111 групи кваліфікації групи з ремонту та експлуатації трансформаторних підстанцій та розподільних пристроїв 10/6/0,4 кВ дільниці з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж філії «Південна» Центрального округу м. Миколаєва АТ «Миколаївобленерго».

Середня заробітна плата становить 12389,00 грн на місяць, що підтверджується довідкою №03/№363 від 26.07.2022 року.

02.12.2021 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про необхідність отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

22.12.2021 року відносно ОСОБА_1 було складено Акт про відмову від надання документу, що посвідчує отримання профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 .

22.12.2021 року Відповідачем було прийнято Наказ №1974к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Як зазначено в наказі, він виданий на підставі ст. 46КЗпП, ст. 12 ЗУ "Про захист населення від інйекційних хвороб", Наказу МОЗ "Про затвердженя переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 року № 2153, Наказом МОЗ Укарїни від 01.11.2021 року №2393 «Про затвердження змін Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичнимщепленням», пунктом 416 Постанови КМУ від 09.12.2020 р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територіїї України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, беручи до уваги наказ Товариства №950 від 15.11.2021 року «Про заходи з забезпечння виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2152.

Також в наказі №1974К від 22.12.2021 р. вказано, що період відсторонення від роботи ОСОБА_1 ,. нарахування заробітної плати не здійснюватимесь.

21.04.2022 року наказом Відповідача №597к, у відповідності до ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України та у зв`язку з призовом за мобілізацією на підтсаві Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 було допущено до роботи з 25.02.2022 року та цього ж дня ОСОБА_1 , увільнено від роботи до дня фактичного закінчення мобілізації, з наданням гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частиною першою та другою статті 24 Основного Закону України встановлюють норми конституційного права, згідно з якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В силу ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Трудовий спір, який у даному цивільному процесі розглядається судом, стосується встановлення законності наказу про відсторонення від роботи працівника закладу загальної середньої освіти й правомірності невиплати відповідному працівнику заробітної плати.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про визнання пропиправним Наказу від 22.12.2021 року №1974к про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Статтею 1 Кодексу законів про працю визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2 вказаного Кодексу визначено поняття права громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Підстави відсторонення від роботи визначені ст. 46 КЗпП, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Наказ про відсторонення позивача мотивований статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» згідно ч. 1, 2 якої профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням , відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Згідно Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ ( дл яких відноситься підприємство відповідача ) незалежно від типу та форми власності.

Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»( в подальшому Переліком)

Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто фактично обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Відповідно до п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби "COVID-19", спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2" (зі змінами та доповненнями) керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Під визначеними «передбачених законодавством» випадками слід розуміти: закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови КМУ, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Тобто прийняті постанови, укази, накази, тощо, не повинні суперечити Конституції та законам України (див. рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 р. № 12-рп/98, щодо офіційного тлумачення терміну «законодавство»).

Якщо підзаконні нормативні акти суперечать актам вищої юридичної дії, застосуванню та виконанню підлягають останні.

Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції.

Конституція є законом прямої дії (ст.8 Конституції України).

В зазначених тезах узагальнений зміст верховенства права, яке забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів і нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акта суперечить нормі Конституції України, для правильного правозастосування слід використовувати норму Конституції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції).

Відповідно до ст.147 та п.2 ст.150 Конституції України, повноваження тлумачити зміст Конституції України та вирішувати питання відповідності законів України Конституції України, належить виключно Конституційному Суду України.

Відтак, будь-які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України, не мають повноважень тлумачити зміст законодавства.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України). Ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

За змістомст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021)«Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Так, зокрема, у даній резолюції ПАРЄ зазначено: «Вакцини проти СОVID-19: етичні, правові і практичні питання»: «Забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі» (ст. 7.3.1); «Гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію» (ст.7.3.2).

Отже виходячи із наведених норм національного законодавства, актів міжнародного права слід дійти висновку, що право працівника на працю є домінантним над не обов`язковою вакцинацією.

Резюмуючи наведене, суд доходить висновку, що підстав для відсторонення позивача, в розумінні статті 46 КЗпП України, немає, позаяк така підстава як: не вакцинація особи від хвороби COVID-19, яка до того ж не є обов`язковою не передбачена чинним трудовим законодавством.

Згідно ч. 5-7 ст. 12 Закону України Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» медичні працівники, які проводять профілактичні щеплення, повинні мати відповідну підготовку з питань їх проведення та зобов`язані надати об`єктивну інформацію особам, яким проводиться щеплення, або їх законним представникам про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі Закон), на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Отже, статтею 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Частинами третьою, четвертою статті 12 Закону встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

В будь-якому випадку, відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії,

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, суд доходить висновку про необхідність вирішення спору саме на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що як на час винесення оспорюваного наказу, так і на час вирішення справи судом - законодавчим органом держави не внесено відповідних змін до Законів Ураїни , які встановлюють обов`язковість щеплення населення проти COVID-19, та к як наслідок передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Положення п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, другою підставою для визнання наказу №1974к від 22.12.2021р. протиправним є факт недотримання відповідачем процедури відсторонення позивача від роботи. Тобто в даному випадку відсторонення позивача від роботи, за наказом роботодавця, мало б бути оформлено на підставі подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про таке усунення (відсторонення). Однак в матеріалах справи такого документа не міститься, з чого суд робить висновок, про відсутність вищенаведеного подання.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, він однозначно є протправним.

Посилання в оспорюваному наказі відповідача на постанову КМ України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь- яким чином змінити процедуру відсторонення визначену п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом.

Згідно ч. 2 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, а відтак п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування КМУ в даній постанові мав би зазначити про це.

В п.п.3.2п.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 в справі № 1-14/2020(230/20), Суд зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Також судом враховано роз`яснення , викладені у листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 р № 3223/0/208-21 стосовно надання методичної інформації про застосування ст. 46 КЗпП України щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю щеплення від Ковід-19.

Так, ВС зазначив що відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Водночас повідомив, що законодавстом про працю не передбачена така підстава для звільнення , як відсутність у працівника щеплення від хвороби COVID-19, або відмова від вакцинації.

КЦС ВС рекомендував судам враховувати викладене у листі від 24.12.2021 р. при здійсненні правосуддя, з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до рішень від 15.03.2012 року у справі "Соломахін проти України" , від 08.04.2021 року у справі "Вавражичка та інші проти Чеської Республіки", ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити , чи призвело таке втручання до порушень ст. 8 конвенції, суд повинен обгрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити : чи є втручання виправданим відповідно до закону, чи має воно на меті законні цілі, чи були вони виправданими в демократичному суспільстві. Як зазначає ЄСПЛ , оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними , так і сформульованими з достатньою точністю.

Вирішуючи даний спір, на думку суду, необхідно перевірити чи дотрималась держава негативних обов`язків покладених на неї Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, який полягає в тому, що обов`язок держави утримуватися від втручання з метою поваги до прав людини. У разі ж якщо таке втручання відбувається, воно має бути на підставі закону, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві.

Наказ відповідача порушує права позивача гарантовані Конституцією, суд зазначає наступне. Так, відповідач прийнявши одразу Наказ про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично покладає на нього обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові, чим порушено його права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод.

Разом з тим, обов`язковою та єдиною підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень є діяльність, яка може призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Із посадової інструкції електромонтером з експлуатації розподільних мереж 111 групи кваліфікації групи з ремонту та експлуатації трансформаторних підстанцій та розподільних пристроїв 10/6/0,4 кВ дільниці з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж щодо специфіки діяльності підприємства, яке є фактично закритою територією, не вбачається, що діяльність відповідача та відповідно позивача відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб - що переважно і береться до уваги судом при вирішення даної конкретної справи.

За такого, недопуск позивача до робочого місця не може розглядатись як легітимна мета для обмеження позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до його приватного життя, яке полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України.

Відповідач не зміг переконливо довести Суду, що обмежувальний захід, у виді відсторонення ОСОБА_1 від роботи, мав би для позивача негативні наслідки, або сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню вірусом населення України ( адже до вищезгаданого Переліку не внесено членів родин вказаних працівників, з якими останні спілкються постійно, не заборонено цим працівникам відвідувати установи сфери послуг та торгівлі, працівників яких не зобов`язано до обов`язкового щеплення).

З огляду на це, оспорюваний Наказ про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності вакцинації від COVID-19, на думку суду, суперечить статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 8 (право на приватне життя) та ст.1 Протоколу №1.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання протиправним наказу відповідача від 22.12.2021 року №1974к, в частині відсторонення позивача від роботи підлягають задоволенню.

Щодо вимоги Позивача стосовно скасування наказу Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» №1974к від 22.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без нарахування заробітної плати, то в задовленні данної вимоги слід відмовити, оскільки 21.04.2022 року наказом Відповідача №597к, у відповідності до ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України та у зв`язку з призовом за мобілізацією на підтсаві Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 було допущено до роботи з 25.02.2022 року та цього ж дня ОСОБА_1 , увільнено від роботи до дня фактичного закінчення мобілізації, з наданням гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

А тому на момент прийняття рішення у справі, оскаржуваний наказ вже був скасований Відповідачем.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку, суд зазначає таке.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про неправомірність наказу, яким позивача було відсторонено від роботи, вважає за необхідне для належного захисту конституційних прав позивача зобов`язати Акціонерне Товариство «Миколаївобленерго» відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення, одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, та на підставі довідки про доходи ОСОБА_1 №03/№363 від 26.07.2022року.

Так, заробітна плата за травень 2022 року становила 12389 грн, за червень 2022 року 12389 грн. Таким чином середній заробіток за місяць становить 12389 грн., а середній заробіток за один робочий становить 538,65 грн.

Таким чином, оскільки період вимушеного прогулу позивача з 23.12.2021 року по 25.02.2022 року, тобто складає 46 робочих днів, з АТ «Миколаївобленерго» на користь Позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 24 777 грн. 90 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Враховуючи положення ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 12389 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи, що позивач при подачі позову, в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а тому з відповідача в дохід держави, слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ № 1974 від 22 грудня 2021 року Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без нарахування заробітної плати.

В задоволенні позовних вимог стосовно скасування наказу Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» №1974к від 22.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без нарахування заробітної плати відмовити.

Стягнути з Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» (код ЄДРПОУ 23399393, вул. Громадянська, 40, м. Миколаїв, 54017) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2021 року по 25 лютого 2022 року в розмірі 24 777 грн. 90 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного Товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» на користь держави судовий збір в розмірі 1240 грн. 10 коп.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 12389 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 02 серпня 2022 року

Суддя О.А. Гуденко