Справа № 189/697/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.08.2022 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Редько О.В.

при секретарі Корховій М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Покровське в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 12 серпня 2021 року по 14 лютого 2022 року, вона знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Проско». Зазначене підтверджується записами № 31 та 22 у трудовій книжці. Під час її знаходження у трудових правовідносинах з ТОВ «Проско», з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 27202,50 грн. (двадцять сім тисяч двісті дві гривні 50 коп.). Підтвердженням факту існування заборгованості є довідки, які видані позивачці Державною податковою службою України від 24.06.2022 року за № 0427-22-00283, та від 04.07.2022 року за № 0427-22-00338. 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 була звільнена за угодою сторін, згідно наказу № 6-к від 01.02.2022 року. Однак, в день звільнення позивачки, 14.02.2022 року, відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, і, взагалі, не здійснив будь-яких нарахувань (заробітна плата за січень та лютий 2022 року, розрахункові при звільненні) за останні два місяці роботи, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Позивачка також зазначила, що оскільки відповідач взагалі не нарахував позивачці заробітну плату за січень та лютий 2022 року, то для розрахунку середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку абзацу 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, буде враховуватися нарахована заробітна плата за попередні два місяці роботи. Згідно довідок, які видані ОСОБА_1 . Державною податковою службою України від 24.06.2022 року за № 0427-22-00283, та від 04.07.2022 року за № 0427-22-00338, середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи, а саме за листопад та грудень 2021 року склала 8227,42 грн. Таким чином, для визначення «іншої» середньої заробітної плати використовують таку формулу: ЗПсер = ЗПф : Рф, де ЗПсер - середньоденна (середньогодинна) заробітна плата; ЗПф - сума заробітної плати за фактично відпрацьовані працівником робочі дні (години) протягом розрахункового періоду та інших виплат, що включаються до розрахунку середнього заробітку і нараховані у розрахунковому періоді; РФ - кількість робочих днів (годин), фактично відпрацьованих у розрахунковому періоді. В розрахунковому періоді, тобто з 01.11.2021 року по 31.12.2021 рік, ОСОБА_1 відпрацювала повних 42 дні. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивачки складає 195,89 грн., що вираховується згідно наступного розрахунку: 8227,42 грн. (фактична заробітна плата за два останні місяці): 42 (фактично відпрацьовані дні за останні два місяці) = 195,89 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , не нарахував заробітну плату за січень та лютий 2022 року (з 01.01.2022 року по 14.02.2022 року - 29 робочих днів), та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 100 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 25269,81 грн., що вираховується згідно наступної формули: 29 днів (період з 01.01.2022 року по 14.02.2022 року) + 100 (період з 15.02.2022 року по 04.07.2022 рік) = 129 робочих днів (кількість робочих днів, за які нараховується середньомісячна заробітна плата, яка підлягає сплаті відповідачем). 129 робочих днів (кількість робочих днів, за які нараховується середньомісячна заробітна плата, яка підлягає сплаті відповідачем) х 195,89 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) = 25269,81 грн. (середній заробіток, який підлягає сплаті). Також, в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивачка понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило ОСОБА_1 , що виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права. Позивачка вважає, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, останній заподіяв їй і моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 гривень. Ця сума обумовлена вищезазначеними фізичними та душевними стражданнями, погіршенням внаслідок цих страждань здоров`я. В зв`язку з чим, просить стягнути з ТОВ «Проско», , на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 27202,50 грн. (двадцять сім тисяч двісті дві грн. 50 коп.), середній заробіток за січень, лютий 2022 року, та за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, що становить 25269,81 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять грн. 81 коп.) та завдану моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень.) Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Проско» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. 280, 287, 288 ЦПК України - заочно. Позивачка не заперечує проти винесення заочного рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , 12 серпня 2021 року прийнята на роботу в ТОВ «Проско» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 3 розряду в електроремонтний цех, згідно наказу від 11.08.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 5). В подальшому ОСОБА_1 , було звільнено з роботи 14 лютого 2022 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України, наказ № 6-к від 14.02.2022 року (а.с. 6). Відповідно копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 24.06.2022 року № 0427-22-00283, ОСОБА_1 за період роботи в ТОВ «Проско» з серпня 2021 року по грудень 2021 року не було виплачено заробітну плату в розмірі 27202,50 грн. (а.с.7). Таким чином, за винятком податків, на момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі складає 27202,50 грн. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 була нарахована, однак не виплачена заробітна плата з серпня 2021 року по грудень 2021 року. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, а виплати за трудовим договором та інші виплати. Суду не надано належних доказів щодо погашення заборгованості перед позивачкою із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на момент винесення рішення, тому позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню у розмірі 27202,50 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок. Так, судом встановлено, що позивачка була звільнена 14 лютого 2022 року, та станом на день пред`явлення позову, а так само і на дату ухвалення судового рішення заборгованість з нарахованої заробітної плати не погашена. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд встановив, що ОСОБА_1 не отримала розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки має місце затримка розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якого пов`язана відповідна виплата. Через те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , не нарахував заробітну плату за січень та лютий 2022 року (з 01.01.2022 року по 14.02.2022 року - 29 робочих днів), та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 100 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 25269,81 грн., що вираховується згідно наступної формули: 29 днів (період з 01.01.2022 року по 14.02.2022 року) + 100 (період з 15.02.2022 року по 04.07.2022 рік) = 129 робочих днів (кількість робочих днів за які нараховується середньомісячна заробітна плата яка підлягає сплаті відповідачем). 129 робочих днів (кількість робочих днів за які нараховується середньомісячна заробітна плата яка підлягає сплаті відповідачем) х 195,89 грн. (середньоденна заробітна плата позивача), яка розраховується наступним чином: 8227,42 грн. середньомісячна заробітна плата за 2 календарні місяці (за листопад та грудень 2021 року), в розрахунковому періоді, тобто з 01.11.2021 року по 31.12.2021 рік, позивачка відпрацювала повних 42 дні, а значить 8227,42:42=195, 89 грн. Таким чином середній заробіток, який підлягає сплаті становить 25269,81 грн. Отже, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за січень , лютий 2022 року та за весь період затримки розрахунку, знайшли своє підтвердження при розгляді справи та з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у сумі 25269 грн. 81 коп. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення моральної шкодив сумі 10000 грн., суд приходить до такого. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що ТОВ «Проско» було порушено право позивачки ОСОБА_1 на своєчасне отримання заробітної плати. Отже, суд вважає, що позивач, як працівник, має право на відшкодування завданої моральної шкоди, яка виразилася у порушенні права, а саме: моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення законного права позивача на заробітну плату, ігнорування його прав, що виразилось у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, принизило честь, гідність, втрати у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співробітників, родичів та друзів. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 вказаної Постанови Пленум Верховного Суду України №4від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Окрім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з принципу розумності і справедливості суд вважає, що заявлена до відшкодування сума моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. відповідає глибині і ступеню перенесених моральних страждань, а тому має бути стягнута з відповідача. В розумінні статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати з відповідача в дохід держави. При зверненні до суду з вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру до суду фізичної особи складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати та відшкодування моральної шкоди є майновими вимогами. Оскільки, при зверненні до суду позивачку звільнено від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави слід стягнути 992,40 грн. (вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі), 992,40 грн. (вимога про стягнення середнього заробітку) та 992,40 грн. (вимога про відшкодування моральної шкоди), а всього 2977,20 грн. Керуючись ст .ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 274, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задовольнити в повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в сумі 27202,50 грн. (двадцять сім тисяч двісті дві грн. 50 коп.). Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско», на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за січень, лютий 2022 року та за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а саме 02.08.2022 року, що становить 25269,81 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять грн. 81 коп.) Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , завдану моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень.) Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проско», , на користь держави судовий збір у розмірі 2977,20 грн. (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень 20 коп.). Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 04 серпня 2022 року.

Суддя: О.В. Редько

02.08.2022