Справа № 758/8284/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/3726/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що він із відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після народження дитини спільне життя позивача з відповідачем змінилось, між ними почались сварки, зникло взаєморозуміння, виявились різні погляди на відносини в сім`ї та виховання дитини, у зв`язку з чим з кінця травня 2019 року шлюбні відносини між ними фактично були припинені, а в подальшому, згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04.02.2020 року їхній шлюб було розірвано.

При цьому 03.02.2020 року позивач та відповідач уклали між собою договір про сплату аліментів на дитину, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. за реєстровим №85, за яким позивач зобов`язався сплачувати відповідачу аліменти на дитину у добровільному порядку у твердій грошовій сумі від частини власного офіційного доходу не меншу, ніж необхідно для повного покриття витрат на достойні умови життя, фізичний, інтелектуальний та емоційний розвиток дитини, а також харчування, навчання, лікування та відпочинок, але в будь-якому випадку не менше ніж 2 500,00 доларів США в гривні України в еквіваленті офіційного курсу долара США на момент оплати щомісячно.

Позивач стверджує, що на момент укладення вказаного договору його матеріальне становище дозволяло сплачувати аліменти у вказаному розмірі, оскільки він мав власні заощадження у сумі 50000 доларів США та сподівався на отримання у найближчий час достойної заробітної плати. В той же час у 2020 році його матеріальне становище значно погіршилось, у зв`язку з надмірним розміром аліментів та недостатністю доходів ним для сплати аліментів були витрачені не тільки всі власні заощадження, а й вимушено запозичені.

З 23.02.2020 позивач працює на посаді директора ТОВ «АДАМ КОРП», основною діяльністю якого є дослідження й експериментальні розробки у сфері біотехнологій. На даний час залучених грошей для забезпечення діяльності товариства вистачає лише для проведення досліджень і розробки платформи виготовлення кісток і органів для можливого використання у відновлювальній хірургії, тобто товариство зараз розробляє продукцію, яка згодом, за отримання відповідних дозволів регулятора, може бути виставлена для продажу.

Розмір заробітної плати позивача, яка була єдиним доходом, за 2020 рік склав 11875 грн. З квітня 2021 року розмір його заробітної плати складає 6050 грн. на місяць. 02.05.2021 йому було виплачено заборгованість із заробітної плати за 2020 рік в сумі 18 903,09 грн. та за лютий-квітень 2021 року - в сумі 7 783,80 грн.

Позивач вказує, що на даний час він не має у власності чи володінні будь-якого рухомого чи нерухомого майна. Так, на праві власності йому належить частка у статутному капіталі ТОВ Товариства «Київфарм» в розмірі 90%, проте через збитковість діяльності та наявність судових спорів з органами ДФС України дивіденди два роки поспіль йому не виплачуються, з метою продажу вказаних корпоративних прав з початку поточного року він безуспішно шукає покупця.

Задля отримання додаткового доходу ним було прийнято рішення про продаж належної йому частки в розмірі 9% у статутному капіталі ТОВ «Асторія-Фарм», однак 09.04.2021 року ним було укладено відповідний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, за яким позивач отримав 22 500,00 грн.

Позивач також вказує на те, що крім сплати суми аліментів згідно договору та періодичної купівлі одягу для сина, він за вимогою відповідача несе супутні витрати. Зокрема, в серпні 2020 року ним були надані грошові кошти в сумі 50 000 грн. для оплати відпочинку відповідача разом з сином у Туреччині. З липня 2019 року дитина відвідує дошкільний заклад «Дитячий центр «Фребель», щомісячна плата за що складає 18 200 грн. Крім того, дитину доглядає няня, послуги якої коштують 500-600 доларів США на місяць.

Зважаючи на суттєве погіршення матеріального становища, з січня 2021 року він пропонує відповідачу перевести дитину до іншого дошкільного закладу з аналогічними умовами, але з меншою ціною, і визначитись з необхідністю послуг няні, оскільки дитина відвідує садок, однак, незважаючи на його право також брати участь у виборі навчального закладу, який відвідує дитина, та передбачений пунктом 5.4. договору порядок вирішення питання переведення дитини до іншого навчального закладу, всі його пропозиції були категорично відхилені відповідачем.

У зв`язку з вищевикладеним, вказуючи на суттєве погіршення свого матеріального становища, просив суд змінити розмір аліментів, встановлений договором про сплату аліментів від 03.02.2020, та стягувати з нього на користь відповідача аліменти на утримання їхнього сина у розмірі 12 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи від дати набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року позов задоволено частково. Змінено розмір аліментів, встановлений договором про сплату аліментів на дитину, посвідченим 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. за реєстровим №85, та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі у розмірі 27000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

07.02.2022 на електронну адресу Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 03.02.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. за реєстровим №85, за яким, зокрема, позивач зобов`язався сплачувати відповідачу аліменти на їхнього спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.6.1. договору позивач зобов`язався сплачувати аліменти у добровільному порядку у твердій грошовій сумі від частини власного офіційного доходу не меншу ніж необхідно для повного покриття витрат на достойні умови життя, фізичний, інтелектуальний та емоційний розвиток дитини, а також харчування, навчання, лікування та відпочинок, але в будь-якому випадку не менше ніж 2 500,00 доларів США в гривні України в еквіваленті офіційного курсу долара США на момент оплати щомісячно. Виплата аліментів може здійснюватися як шляхом безготівкового перерахування вказаних коштів на рахунок матері, так і готівкою. Аліменти сплачуватимуться за період із моменту укладення цього договору та нотаріально посвідченого сторонами,і до досягнення дитиною 18 років.

Пунктом 6.2. договору сторони узгодили, що аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 10 числа кожного поточного місяця за наступний місяць у порядку, передбаченому п.6.1. цього договору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та тверджень позивача щодо зміни його матеріального стану.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Свої позовні вимоги позивач ґрунтував на факті зміни майнового стану, враховуючи ст. 192 СК України, відповідно до якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З аналізу правової конструкції, передбаченої даною нормою, вбачається, що право на зменшення встановлених за домовленістю батьків розміру аліментів передбачене лише у разі доведення факту зміни матеріального стану сторони. В даному випадку - погіршення матеріального стану позивача.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

За таких умов позивачем мало б бути заявлено та надано відповідні докази стосовно і того матеріального стану, який він має зараз, в порівнянні до того стану, який у нього був на момент підписання договору про сплату аліментів. В той же час дана обставина (порівняння матеріальних станів) належним чином доведена не була. Більш того, з точки зору колегії суддів, позивачем не було надано до суду належного обґрунтування не тільки матеріального стану, який існував на час підписання вищевказаного договору, але і матеріального стану на даний час. З цього приводу позивачем було представлено до суду лише довідку про розмір заробітної плати в одній із юридичних осіб, документи щодо стану виплати дивідендів в іншій юридичні особі та докази відчуження корпоративних прав на користь іншої юридичної особи. Зазначені докази не свідчать ні про загальний рівень доходів позивача, ні про наявність нерухомого чи цінного рухомого майна, наявність інших корпоративних прав тощо.

Не свідчить про дані обставини і поданий позивачем документ під назвою «Податкова декларація про майновий стан і доходи» з огляду на наступне:

По-перше: за своєю суттю подана декларація є твердженням особи про розмір своїх доходів, в той час як жодного доказу про обґрунтованість та правдивість таких тверджень, в тому числі шляхом перевірки відповідним органом зазначених відомостей, вона не має.

По-друге: надані позивачем аркуші з текстом (а.с. 10-13) не можуть вважатися належними письмовими доказами, оскільки не містять жодного реквізиту, необхідного для оцінки доказу в якості документу, серед іншого такі як підпис (фізичний чи електронний). Не містить вказаний доказ і доказів фактичного подання його до відповідних органів.

Аналогічний недолік має і доданий до відзиву на апеляційну скаргу аркуш під назвою «Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків» у відповідь на запит у електронному вигляді від 01.02.2022 року. Не може вважатися це і електронним документом, оскільки електронний документ має містити електронний підпис.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Відсутність зазначених реквізитів на вказаних документах позбавляє можливості сприймати їх в якості належних письмових доказів.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подаючи до апеляційного суду нові докази, апелянт має обґрунтувати неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції та підтвердити таку неможливість за допомогою відповідних належних та допустимих доказів. При цьому, жодного належного обґрунтування неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції представлено не було, що позбавляє апеляційний суд можливості прийняття нових доказів по справі на даній стадії розгляду справи.

Зважаючи на відсутність належного доведення позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. В той же час на вказану обставину суд першої інстанції увагу не звернув, безпідставно частково задовольнивши позов.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, судові витрати необхідно покласти на позивача. За таких умов з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 362, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 362 (одну тисячу триста шістдесят дві) гривні 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько