Справа № 500/6059/18
Провадження № 2/946/4/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі: Тюміній О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення збитків,-

ВСТАНОВИВ:

10.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення збитків, яким просив стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь збитки від противоправних дії ОСОБА_4 в розмірі 460917,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 10.09.2018 року, справа №500/6059/18, в порядку ст. 33 ЦПК України, розподілена та передана судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Грубіян Л.І.

Ухвалою судді від 11.09.2018 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021 року, проведеного у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_6 згідно рішення зборів суддів №10 від 04.10.2021 року, справа №500/6059/18 розподілена та передана на розгляд судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Адамову А.С.

Ухвалою судді Адамова А.С. від 13 жовтня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення збитків.

Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення збитків та призначено справу до судового розгляду по суті.

Так, згідно позовних вимог (з урахуванням уточнення останніх позовних вимог від 01.06.2022) позивач ОСОБА_1 просить наступне: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 864395,40 грн. (що включає в себе: 3516,11грн. збитків, понесених у зв`язку із сплатою земельного податку у 2017-2021рр.; 13006,95грн. упущеної вигоди у вигляді неотримання орендної плати за здачу земельної ділянки в оренду; 847872,43грн. упущеної вигоди у вигляді недоотриманого прибутку від продажу врожаю з саду, що був розташований на спірній земельній ділянці; та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що 22.10.2007р. Ізмаїльський міськрайоний суд визнав право власності на 3,0 га на території Кам`янської сільської Ради за ОСОБА_1 в результаті спадкування після смерті його батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2008р. чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_8 , без згоди ОСОБА_1 , посадив на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_9 , персиковий сад. 24.01.2012р. ОСОБА_1 отримав державний акт на успадковану ним земельну ділянку площею 3,0 га. 09.10.2013р. ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку в розмірі 3,0 га. 26.01.2015р. ОСОБА_1 подав позов про повернення земельної ділянки в ріллі, стягнення збитків з ОСОБА_8 та моральної шкоди за 2013 - 2016р.р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, а спадщину після нього прийняла його жінка ОСОБА_4 . ОСОБА_4 після смерті чоловіка без правових підстав захопила земельну ділянку ОСОБА_1 і 2017р. - 2018р. відкрито зайняла персиковий сад, обробляла землю і збирала врожай, але за її використання ОСОБА_4 власнику нічого не платила і не має намір повертати земельну ділянку. При цьому вона стверджує, що вона спадкоємець персикового саду. ОСОБА_1 несе матеріальні збитки від дій ОСОБА_4 , тому вважає, що є підстави для відшкодування цих збитків. Так, ОСОБА_4 після смерті чоловіка захопила чужу земельну ділянку з персиковим садом всупереч права власності ОСОБА_1 без будь - яких правових підстав та своїми діями надала власнику наступні збитки: ОСОБА_1 платив земельний податок в той час, коли він не користується земельною ділянкою; ОСОБА_1 мав намір передати іншим особам в оренду і отримувати орендну плату, але ОСОБА_4 перешкоджала йому в цьому; ОСОБА_1 , як власнику землі належить на праві власності персиковий сад, а також врожай, який ОСОБА_4 присвоїла собі і продавала, от чого отримувала дохід; земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , має якісні характеристики, які були погіршені використанням землі ОСОБА_4 при самовільному захопленні земельної ділянки. ОСОБА_4 не заперечує, що захопила персиковий сад, але пояснює це тим, що після смерті чоловіка прийняла спадщину і прийняла у своє володіння персиковий сад. Вважає, що ОСОБА_4 навмисно заволоділа його земельною ділянкою, обробляє землю та збирає врожай. Отже існує наявність складу цивільного правопорушення, що є підставою для притягнення ОСОБА_4 до цивільної відповідальності. ОСОБА_4 після смерті чоловіка не набула право на земельну ділянку, на якої розташований сад, так як це майно не належало спадкодавцю і не входило до складу спадщини. ОСОБА_1 на підставі ст. 22 ЦК України несе збитки як власник успадкованої землі, так як реально платить податкові платежі за землю, що б земельна ділянка не була вилучена у нього за борги, земельна ділянка губить родючість, а також він несе збитки, так як не получає доходи, які він реально міг би получити за звичайних обставин. Згідно довідки Ізмаїльської ОДНІ від 06.06.2017р. і 23.11.2021р. за земельну ділянку площею 2,9636 га. ОСОБА_1 сплатив наступні суми по земельному податку: 2017р. - сплачено 493,08 грн.; 2018р.- сплачено 493,08 грн.; 2019 р. - сплачено 837,45 грн.; 2020р. - сплачено 855,50 грн. 25.08.2021р. ОСОБА_1 сплатив плату в бюджет за землю в розмірі 837 грн., всього - 3 516,11 грн. Згідно довідки відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі від 10.12.2021р. нормативно грошова оцінка сільськогосподарських угідь - 86 713,27 грн. Орендна плата, яку міг отримати ОСОБА_1 за період з 01.01.2017р. по 31.12.2021р. у розмірі 13006,95 грн. (2 601,39 грн. х 5 років). Особа, яка протиправно користувалася чужою земельною ділянкою, не має права на врожай. ОСОБА_1 може застосувати такий спосіб як стягнення збитків, заподіяних неправомірними діями по заволодінню посіву багаторічними насадженнями у розмірі вартості вирощеного врожаю (як варіант у вигляді упущеної вигоди від реалізації такого врожаю). Згідно довідки Головного управління статистики №117-2021р. від 04.01.202р. врожайність персиків і середньої ціни по області на персик складає: 2017р. врожайність -171,70 ц. з 1 га., ціна - 7742,40 грн. за тону; 2018р. врожайність - 243,20 ц. з 1 га., ціна - 5 915,10 грн. за тону; 2019р. врожайність - 322,60 га з 1 га., ціна - 7 294,40 грн. за тону; 2020р. врожайність - 197,60 га з 1 га., ціна - 17 043,80 грн. за тону. Вартість зібраного врожаю ОСОБА_4 з 2017 р. по 2020 р. складає 335762,86 грн. Отже, з 2017р. по 2020р. ОСОБА_4 зібрала 93,51 тону персиків, які належали на праві власності ОСОБА_1 , на загальну вартість 847872,40 грн., якими вона розпорядилася за своїм бажанням. Таким чином загальний розмір збитків складає 864395,40 грн. (3516,11 грн. (прямі збитки) + 13006,95 грн. (упущена вигода) + 84787 грн. (упущена вигода). Також, позивач просить стягнути з відповідача 16500 грн. витрат на правову допомогу.

Згідно відзиву ОСОБА_4 від 16.02.2022 на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 26.01.2022, якою він вимагає стягнути з ОСОБА_4 900 303,89 гривень збитків та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень, представник відповідача з уточненими позовними вимогами ОСОБА_1 не згодний, заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Так, представник відповідача зазначив, що позовні вимоги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_4 насадила персиковий сад на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 , тим самим завдавши йому шкоди. Однак, ці твердження позивача, які вказуються ним в позовні заяві, цілком не відповідають фактичним обставинам справи. Правовідносини щодо висадки персикового саду на земельній ділянці позивача були у ОСОБА_1 із ОСОБА_8 (померлим чоловіком відповідачки). Так, цивільна справа № 500/415/15-ц була порушена за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , що підтверджується безпосередньо позовною заявою, уточненням до позовної заяви, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.03.2015 року по справі №500/415/15-ц про відкриття провадження у справі та ще безліччю інших документів, що містяться в справі № 500/415/15-ц. Про те, що правовідносини у позивача були лише із ОСОБА_8 говорять також розписки про отримання грошових коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_8 у рахунок земельної ділянки, яку він обіцяв перереєструвати на ОСОБА_8 після припинення мораторію на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наявність правовідносин у ОСОБА_1 саме з ОСОБА_8 підтверджується і листом - повідомленням позивача. ОСОБА_4 замінила свого чоловіка - відповідача по справі № 500/415/15-ц у зв`язку із його смертю, як спадкоємиця, на підставі ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.02.2017 року. Як вбачається із свідоцтва про смерть, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, будь-які правовідносини, що існували між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , не продовжувались після смерті ОСОБА_8 , тобто, після 04 грудня 2016 року. У ОСОБА_4 взагалі не було із ОСОБА_1 будь-яких цивільно-правових правовідносин, ані деліктних, ані зобов`язальних, ані будь-яких ще. ОСОБА_4 , як правонаступник - спадкоємець ОСОБА_8 , може відповідати лише за ті цивільні правовідносини, чи то деліктні, чи то зобов`язальні, які існували між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на момент смерті останнього, тобто, станом на 04.12.2016 року. Питання відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_8 ОСОБА_1 у 2015-2016 роках були вирішені рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018 року по справі № 500/415/15-ц, яке набрало чинності після апеляційного перегляду на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 року, у зв`язку з чим та враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, позовні вимоги між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не підлягають повторному розгляду в суді. Що стосується позовних вимог щодо відшкодування шкоди, яка була завдана ОСОБА_8 ОСОБА_1 у 2017 - 2020 роках, то вони не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , отже не міг завдати шкоди ОСОБА_1 у 2017 - 2020 роках, відповідно, такі зобов`язання не могли увійти до складу спадщини. В свою чергу, ОСОБА_4 , як спадкоємиця ОСОБА_8 , не отримала цих зобов`язань у спадщину, та відповідно не повинна їх виконувати. ОСОБА_4 може відповідати за будь-які збитки ОСОБА_1 не як спадкоємиця ОСОБА_8 , а лише на загально-правових підставах, тобто, лише у разі якщо вона, безпосередньо, вчинила якійсь неправомірні дії щодо власності ОСОБА_1 , та якщо такі її дії завдали останньому шкоду. Однак, таких доказів у матеріалах справи немає. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018 року по справі № 500/415/15-ц, що було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р., було встановлено, що закладення саду на належній ОСОБА_1 земельній ділянці відбулось за його згоди, а не самовільно. На четвертій сторінці судового рішення у п`ятому абзаці зазначено наступне - «Таким чином суд визнає, що за вказаний період користування відповідачем земельною ділянкою в якості персикового саду здійснювалось за згодою позивача, що у свою чергу є підставою для спростування вимог позивача про самовільне використання відповідачем належної йому на праві власності земельної ділянки». Виходячи з цього, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, на якій був закладений сад, враховуючи також практику Верховного Суду, а саме, правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 25.02.2015 року у справі 6-14цс15, позивач є власником персикового саду, який був закладений на його земельній ділянці з його відома та дозволу. Викорчовувати чужий сад, належний ОСОБА_1 , у ОСОБА_4 не було ніяких законних підстав, так само, як і не було у неї такого обов`язку. Підстави та обов`язок у відповідачки з`явились одночасно із набранням чинності 23.09.2021р. рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018 року по справі №500/415/15-ц. На сьогоднішній день, рішення фактично є виконаним, дерева вже повністю викорчувані. ОСОБА_1 був власником персикового саду та у період 2017 - 2020 роки, він ніяким чином не був позбавлений ані права передати свій сад в оренду, ані права самостійно господарювати у своєму саду та отримувати прибутки. Якщо він вважав, що хтось користувався його садом, то такі аргументи необхідно доводити в суді належними та допустимими доказами. Будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_4 користувалась якимось чином належним позивачеві садом, ОСОБА_1 надано не було. Із матеріалів Ізмаїльського відділу поліції, які були надані в якості доказу, вбачається, що ОСОБА_4 не користувалась земельною ділянкою та садом, належними ОСОБА_1 , та саме з цих підстав й не було порушено кримінального провадження ані у відношенні ОСОБА_4 , ані за фактом вчинення злочину. Як власник земельної ділянки, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати земельний податок, його вимоги щодо покладення саме його конституційного обов`язку (ст. 67 Конституції України) зі сплати податку за користування землею на іншу особу є абсурдними. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 у справі №500/415/15-ц обґрунтовувались тим, що вона є спадкоємицею ОСОБА_8 , у якого безпосередньо були правовідносини із ОСОБА_1 . Ці цивільно-правові правовідносини не мали продовження після 04 грудня 2016 року - після смерті ОСОБА_8 , існували лише на момент відкриття спадщини. Такі правовідносини не існували у 2017 - 2020 роках, отже не входять до складу спадщини та ОСОБА_4 не повинна за них відповідати. За таких обставин, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018 року по справі № 500/415/15-ц та постанова Одеського апеляційного суду від 23.09.21р. по справі №500/415/15-ц не мають преюдиціального значення для даної справи - справи №500/6059/18. Всі обставини, на які посилається позивач (заволодіння його земельною ділянкою, привласнення врожаю, перешкоджання в користуванні, в переданні в оренду, погіршення якості земельної ділянки тощо), необхідно доводити в суді належними та допустимими доказами.

Згідно відповіді на відзив від 20.04.2022 (а.с. 209), представник позивача зазначив, 24.06.2008 р. ОСОБА_8 прийняв в користування земельну ділянку, яка належала ОСОБА_1 посадив персиковий сад. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, його жінка прийняла спадщину і надала заяву про вступ в справу як процесуальний правонаступник. 12.12.2018р. Ізмаїльський міськрайонний суд прийняв рішення за позовом ОСОБА_1 і зустрічним позовом ОСОБА_4 з наступним змістом: зобов`язати ОСОБА_4 звільнити від закладеного саду земельну ділянку, право власності на яку площею 3,00 гектари визнано за ОСОБА_1 в межах, встановлених державним актом на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області від 26.01.2011 року за №121/А-2011; зобов`язати ОСОБА_4 поновити стан земельної ділянки площею 3,00 гектари в межах, встановлених державним актом на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області від 26.01.2011 року за №121/А-2011 у вигляді, що існував станом на 24.06 2008 року. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф), що була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, передається спадкоємцям у межах вартості рухомого чи нерухомого майна одержане ними у спадщину. З 23.09.2021р. у ОСОБА_4 виникло зобов`язання відшкодування шкоди, яка була завдана ОСОБА_8 . ОСОБА_4 після смерті чоловіка 04.12.20216 р. мала можливість як правонаступник відмовитись від позову, але цього не зробила, а підтримала свого покійного чоловіка. Судовий процес за участю ОСОБА_4 після смерті її чоловіка йшов 5 років. Суд встановив, що 24.06.2008 р. ОСОБА_8 прийняв в користування ділянку, яка належала ОСОБА_1 , посадив персиковий сад та до цього часу ця земельна ділянка не повернута, хоча в рішенні суду вирішено зобов`язати ОСОБА_4 звільнити від закладеного саду земельну ділянку. Тобто до виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного справі ОСОБА_4 буде користувачем земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 і вона повинна сплатити усі збитки, які він несе. ОСОБА_1 згоден з тим, що він був власником земельної ділянці, тому як власник він має право вимагати нанесені йому збитки, які він несе за період з 01.01.2017р., також втрачений зиск, а саме вартість середнього врожаю персиків з земельної ділянки. Що стосується тягару доказування, то Ізмаїльський міськрайонний суд в рішенні від 12.12.2018р. конкретно довів, що дії спадкодавця по бездокументарному користуванню землею ОСОБА_1 неправомірні і його спадкодавець повинен сплатити збитки, тому відповідач повинен довести відсутність протиправних дій ОСОБА_8 .

Згідно наданих суду 10.06.2022 року письмових пояснень представника відповідача, останній зазначив, що незважаючи на те, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/415/15-ц було прийняте в 2018 році, а постанова апеляції по цій справі була винесена в 2021 році, тим не менш, предметом позову було користування належною ОСОБА_1 земельною ділянкою ОСОБА_8 у період часу з 2013 по 2016 роки. Позивач не змінював своїх позовних вимог, а суди за їх межі не виходили. Отже, ані Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області, ані Одеський апеляційний суд, розглядаючи справу №500/415/15-ц, не досліджував жодних обставин, які відбувались у період часу починаючи з 2017 до 2021 років. Відповідно, вказані суди не могли встановити наявність або відсутність будь-яких обставин, які б могли довести твердження позивача про те, що в 2017 - 2021 роках, ОСОБА_4 користувалась належним ОСОБА_1 садом. Представник позивача вказує на те, що в ній зазначається, що земельна ділянка оброблена. Однак, це не підтверджує факт того, що вона була оброблена саме в 2017 році, а також, не підтверджує, що була оброблена саме ОСОБА_4 . Фотографії персиків у вказаній експертизі є описом сортів та видно, що фотографії разом із описом були взяті з мережі Інтернет, а не зроблені з спірної земельної ділянки. Обстеження здійснювалось в січні 2018 року, та будь-яких плодів на той час бути не могло. На інших фотографіях видно, що дерева стоять голі без листви та плодів. Отже, копія вказаної судової експертизи ніяким чином не підтверджує ані факту оброблення саду ОСОБА_4 в 2017 році, ані факту збору нею врожаю. У відзиві на позов представник позивача зазначає, що ОСОБА_4 мала визнати їх позовні вимоги. Проте, по справі № 500/415/15-ц ОСОБА_1 заявлялись позовні вимоги не лише про звільнення його земельної ділянки, але й про стягнення з ОСОБА_4 великої суми грошових коштів. А саме, 189982,35 грн. вартості нібито «отриманих» нею грошових коштів від продажу персиків, а також шкоду за самовільне використання земельної ділянки в розмірі 32541,00 грн. та ОСОБА_4 заперечувала проти позовних вимог, що є реалізацією її права. ОСОБА_1 був власником саду, а отже, без судового рішення, що набрало законної сили, у ОСОБА_4 не було правових підстав проводити викорчування дерев. Те, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018р. по справі №500/415/15-ц тривалий час набирало чинності, відбулось також не з вини відповідачки, а з вини ОСОБА_1 , який заявив безпідставну апеляційну скаргу, яка була залишена без задоволення після перегляду Одеським апеляційним судом. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер. Він не міг передати ОСОБА_4 більший обсяг зобов`язань, ніж у нього було на момент смерті. ОСОБА_4 відповідає як спадкоємець ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Отже відповідає в тих обсягах, в яких мав би відповідати сам ОСОБА_8 перед ОСОБА_1 . Однак, правовідносини між ними існували в 2013 - 2016 роках та наприкінці 2016 року ці правовідносини скінчились. У ОСОБА_8 не може бути ніяких обов`язків ані договірних, ані деліктних перед ОСОБА_1 починаючи з 04.12.2016 року. Відповідно і у ОСОБА_4 не може виникнути будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_1 після померлого чоловіка починаючи з 04.12.2016 року. ОСОБА_1 був власником саду та міг користуватись ним на власний розсуд, обробляти та отримувати дохід, або передати в оренду та отримувати орендну плату. Суди всіх інстанцій при розгляді справи № 500/415/15-ц встановили, що земельна ділянка була передана ОСОБА_1 у користування ОСОБА_8 добровільно. Та саме з цих підстав й відмовили ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог про стягнення шкоди. Отже в цій частині, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/415/15-ц від 12 грудня 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду по цій самій справі від 23.09.2021 року є преюдиціальними для вказаної справи. Більш того, питання відшкодування ОСОБА_8 шкоди завданої ОСОБА_1 посадкою саду вже вирішене по суті, та не підлягає повторному розгляду в судах. Представником позивача, в якості доказів, були долучені копії документів, отриманих від Ізмаїльського відділу ГУНП в Одеській області. З приводу цих матеріалів необхідно зазначити, що в них відсутні будь-які докази, які б підтверджували обставини, які ОСОБА_1 намагається довести. Так, долучена доповідна записка дільничного, з якої вбачається, що факту користування ОСОБА_4 земельною ділянкою ОСОБА_1 не було встановлено. Кримінального провадження порушено не було. З показів свідків, які були під присягою допитані в залі суду вбачається, що ОСОБА_4 в 2017 - 2021 роках не обробляла спірний сад, не збирала врожай та ніяким чином не перешкоджала ОСОБА_1 в обробці його земельної ділянки або у передачі її в оренду третім особам. Один із свідків є власником суміжної із земельною ділянкою ОСОБА_1 земельної ділянки, а другий свідок - був головою, а на теперішній час (у зв`язку із реформуванням в ОТГ) є старостою Кам`янської сільської ради, на території якої розташована земельна ділянка позивача. Позивач міг обробляти сад і отримати дохід, міг передати цей сад в оренду третім особам і отримувати дохід у вигляді орендної плати. ОСОБА_4 також не чинила в цьому ніяких перешкод. Однак, ОСОБА_1 і самостійно не займався обробкою саду та збором врожаю, і не передавав цей сад в оренду третім особам. При передачі саду в оренду, власник позбавляється права користування таким садом на строк дії оренди. Тобто, можна або користуватись самостійно садом і отримувати дохід, або передати право користування третій особі та отримувати від неї орендну плату. Одночасно і користуватись своїм садом, і отримувати за нього орендну плату, неможливо. Тому позовні вимоги, що заявлені ОСОБА_1 одночасно, є такими, що виключають одна одну. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили твердження позивача про те, що ОСОБА_4 користувалась його земельною ділянкою, або перешкоджала йому в обробці або в передачі в оренду третім особам в 2017 - 2021 роках. У ОСОБА_4 не було ніяких договірних правовідносин із ОСОБА_1 , що унеможливлює виникнення у неї договірних зобов`язань перед ним. Позивачем не доведено будь-яких фактів завдання нею будь-якої шкоди ОСОБА_1 . Тобто, відсутній склад правопорушення, наявність якого необхідна відповідно до ст. 1166 ЦК України, для покладення на ОСОБА_4 обов`язку відшкодувати матеріальну шкоду. ОСОБА_4 відповідає як спадкоємець ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Отже відповідає в тих обсягах, в яких мав би відповідати сам ОСОБА_8 перед ОСОБА_1 . Однак, правовідносини між ними існували в 2013 - 2016 роках та наприкінці 2016 та ці правовідносини скінчились.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що у 2008 році засадив колишній чоловік відповідачки сад на ділянці, яка належить позивачу без будь-яких документів. За рішенням суду це було встановлено. Відповідачка вступила як правонаступник і займалася виконанням рішення суду, а також самостійно користувалася земельною ділянкою. Всі податки сплачував ОСОБА_10 з 2017 по 2021р.р. Експертизу по врожаю вона сама робила під час розгляду попередньої справи у суді. Земля належала позивачу, а значить і плоди теж, проте реалізовувала їх ОСОБА_11 , у зв`язку з чим упущена вигода та недоотриманий дохід. Судом вже встановлено, що були договірні відношення, але не оформлено було документально. І стягнуто сплачений податок як збитки і орендну плату як упущену вигоду. Після смерті чоловіка між ОСОБА_12 і ОСОБА_10 взагалі не було ніяких взаємовідносин. Річ йде про відшкодування шкоди при недоговірних взаємовідносинах. Експертиза із минулої справи підтвердила факт використання саду до літа 2017 року. Рішення суду виконано тільки у 2022 році, а до цього повинна бути відшкодована уся упущена вигода.

Представник відповідача в судовому засіданні від 11.05.2022 року зазначив, що немає доказів використання земельної ділянки, вирощування та продажу персиків. В експертизі вказано, що експертиза проводилась у січні 2018, що не може відповідати дійсності, так як у січні у цьому регіоні персики не ростуть. Дерева на фото голі, а фото персиків це не фото із саду, а фото з інтернету. Не зрозуміло, чи оренду чи врожай позивач хоче стягнути. Неможливо стягнути і те і те. У рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2018 року по справі № 500/415/15-ц стягнення було до 2016. У ОСОБА_11 взагалі ніяких правовідносин не було з позивачем. У ту справу вона вступила як правонаступник у судовій справі. Немає доказів користування, а рішення суду не стосується 2017-2021 років. Немає доказів того, що ОСОБА_12 заважала позивачу користуватися власною земельною ділянкою. Упущена вигода не доведена. Не доведено факту оброблення земельної ділянки, збору та продажу персиків та отримання доходів у визначених сумах. Рішення судді Жигуліна С.М. по справі 500/415/15-ц стосувалося лише 2013-2016 роки.

У судовому засіданні від 01.06.2022 були допитані у якості свідків: ОСОБА_13 (знайомий сторін), ОСОБА_14 (староста села Кам`янка).

Так, свідок ОСОБА_13 показав, що давно знає сторони. Його земля знаходиться рядом зі спірною земельною ділянкою. Він разом з ОСОБА_15 (померлий чоловік відповідачки) поїхали та передали 4500 доларів США за землю ОСОБА_10 . Коли помер чоловік, то перестали оброблювати сад, все заросло бур`яном, сад загинув, ніяких робіт там не проводилося, персики не збирали. Земельна ділянка була покинута. Він на своїй ділянці знаходиться кожний день, тому все бачив, що відбувалося на сусідній ділянці. Взимку 2022 року викорчуванням саду займалася відповідачка. Необрізаний сад за рік приходить у негідність, тому через рік після 2016р. він не міг вже плодоносити.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що знає сторони давно. Померлий хотів купити цю землю і консультувалися у сільській раді. І позивач з матір`ю хотіли передати землі ОСОБА_16 . У нього в кабінеті хотіли передати ОСОБА_10 4500 доларів США, але вона відмовилася від доларів і тоді потім їм привезли гривні. Сільська рада зафіксувала та посвідчила підпис на розписці про передачу грошей. Однак потім мати позивача ще грошей вимагала у ОСОБА_17 . Після 2016 року до сільської ради за довідкою на продаж персику вже не зверталися та сад загинув через необробку. Позивач з матір`ю чинять не чесно. Таке ж саме було і з їх будинком, що вони продали неофіційно, а потім обдурили людей. Ціна 4500 доларів США за продаж спірної земельної ділянки і так була зависокою. Середня вартість 3 га була 1500 доларів США на той момент (за неофіційним продажом). ОСОБА_18 не зверталися ОСОБА_10 , що їм хто-то не надає доступу до землі. ОСОБА_19 не обробляли і він за півроку рік загинув. Часто він проїжджав повз спірну земельну ділянку. Землю і зараз після виконання рішення суду ніхто не оброблює.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, суд дійшов наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №724192, що виданий 24.01.2012 відділом Держкомзему у Ізмаїльському районі Одеської області, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,00 гектарів, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Камянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:0524, що також, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №12850151 від 15.11.2013.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області №500/415/15-ц від 12.12.2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Кам`янська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Відділ Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів вирішено: зобов`язати ОСОБА_4 звільнити від закладеного саду земельну ділянку, право власності на яку площею 3,00 гектари визнано за ОСОБА_1 в межах, встановлених державним актом на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області від 26 січня 2011 року за №121/А-2011; зобов`язати ОСОБА_4 поновити стан земельної ділянки площею 3,00 гектари в межах, встановлених державним актом на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області від 26 січня 2011 року за №121/А-2011 у вигляді, що існував станом на 24 червня 2008 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 8398 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 залишено без змін рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області №500/415/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 25.04.2022р. касаційну скаргу ОСОБА_1 вирішено вважати неподаною та повернути заявникові.

Встановлені вказаними судовими рішеннями факти та обставини мають преюдиційне значення для сторін по справі та не підлягають доказування в рамках даної справи.

Даними рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , земельну ділянку площею 3,00 гектари, яка розташована за межами населеного пункту Кам`янської сільської ради Ізмаїльської Одеської області на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 23 жовтня 2007 року та отримав державний акт 24.01.2012 року. 24.06.2008 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_8 в рахунок укладення договору оренди вказаної земельної ділянки на 49 років -18000 грн. та зобов`язався при ухвалені закону про продаж землі укласти договір купівлі- продажу, у результаті чого в Кам`янській сільській раді була написана розписка 24 червня 2008 року. Однак письмово вказаний договір оренди укладений не був.

За розпискою від 24 червня 2008 року позивач отримав від ОСОБА_8 (після смерті якого за ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2017 року у справі №500/415/15-ц його правонаступником залучено ОСОБА_4 ), суму в розмірі 18000 грн. в рахунок укладення в наступному договорів оренди на 49 років та договору купівлі-продажу після отримання державного акта на право приватної власності на землю. За розпорядженням Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області за № 121/А-2011 від 26 січня 2011 року позивачеві було видано вказаний державний акт 24 січня 2012 року, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00386 від 24 січня 2012 року.

Рішеннями у справі №500/415/15-ц встановлено наявність договірних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , надання позивачем згоди на використання землі, та відповідно відсутність самовільного заволодіння спірною земельною ділянкою. Також встановлена обґрунтованість стягнення з відповідачки сплаченого податку та недоотриманої орендної плати, та безпідставність стягнення упущеної вигоди у вигляді стягнення вартості проданих персиків.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За правилами статті 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 156 ЗК України визначено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Як встановлено судом, рішення суду по справі №500/415/15-ц було виконано та сад відповідачем викорчувано, що підтверджено Актом державного виконавця відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.03.2022, тобто до цієї дати дійсно у позивача з вини відповідача, як правонаступника ОСОБА_20 , були перепони щодо користування земельною ділянкою та здачі її в оренду на власний вибір з огляду на розташування на ній дерев персикового саду, який підлягав викорчуванню згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області №500/415/15-ц від 12.12.2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Кам`янська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Відділ Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, яке постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 було залишено без змін.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_4 була правонаступником після смерті чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , по справі № 500/415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Рішенням суду від 12.12.2018 на неї було покладено певні обов`язки. Рішення від 12.12.2018 щодо повернення земельної ділянки у попередній стан до 21.03.2022 року не було виконане, що свідчить про неможливість використання позивачем земельної ділянки до виконання рішення суду, а отже й неотримання доходу, що він міг отримати за здачу в оренду цієї землі, а також несення ним збитків у формі сплати податку, незважаючи на неможливість використовувати свою земельну ділянку. Тобто, на думку суду, до моменту виконання рішення суду по справі №500/415/15-ц відповідачкою підлягає відшкодуванню сплачений позивачем податок та упущена вигода у вигляді недоотриманої орендної плати.

Щодо стягнення з відповідача орендної плати за земельну ділянку, то суд зазначає, що, позивач посилається на Указ Пленуму України «Про додаткові заходи соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» №830/2002 від 13.09.2002 із змінами від 19.08.2008, яким встановлено у якості пріоритетного завдання визнати одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів

господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Саме на вказану норму посилається позивач у своїх уточненнях від 01.06.2022. Однак згідно норми ст.288.5.1 Податкового кодексу України (на що посилався позивач і у своїх уточненнях від 26.01.2022 (а.с. 138) (яка має вищу юридичну силу та була прийнята пізніше за часом) розмір орендної плати встановлюється договором оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 % та не більше 1 % їх нормативної грошової оцінки. Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10.12.2021 (а.с. 141) нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, які належать позивачу складає 86713,27 грн. Отже 1% складає 867,13 грн., а отже орендна плата за ці угіддя за 2017-2021 згідно приписів ст.288.5.1 ПКУ не може бути більшою 4335,65 грн. Отже саме в цьому розмірі повинна бути стягнута упущена вигода у вигляді недоотриманої орендної плати за землю.

При цьому не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення упущеної вигоди у вигляді недоотриманого прибутку від продажу врожаю з саду, що був розташований на спірній земельній ділянці.

Посилання на отримання відповідачем коштів за збір персиків не відноситься до упущеної вигоди так як позивач ніяких дій щодо висаджування персикового саду не здійснював.

При цьому, будь-яких належних доказів використання безпосередньо відповідачкою, а не її чоловіком, який помер у 2016р., земельної ділянки позивача, та отримання від персикового саду, розташованого на ній, прибутків, суду не надано. Такі твердження позивача також й спростовуються і показами свідків, та наданою доповідною запискою за наслідками перевірки органу поліції (а.с.228).

Також, не приймається судом до уваги в якості належного доказу отримання відповідачем доходів від використання земельної ділянки та розташованого на ній саду, посилання позивача на висновок експерта, як отриманий в рамках іншої справи, який стосувався іншого предмету доказування. Вказаний висновок не свідчить про використання вказаного саду та отримання доходів саме ОСОБА_4 та саме з 2017р.

Отже, з огляду на викладене вище суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого земельного податку за період з 2017 року по 2021 рік у розмірі 3516 грн. 11коп. та упущена вигода за неотриману орендну плату за земельну ділянку за період з 2017 року по 2021 рік у розмірі 4335 грн. 65 коп., з огляду на неможливість використання позивачем власної земельної ділянки через невиконання рішення суду по справі №500/415/15-ц.

З поданих 01.06.2022р. уточнень позовних вимог вбачається, що позивач вже не просить відшкодувати шкоду нанесену внаслідок самовільного заняття земельної ділянки та погіршення якості земельної ділянки, у зв`язку з чим вказане питання та пов`язані з ним обставини не підлягають дослідженню.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, вказано, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з тим, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, виходячи із принципів розумності та справедливості, з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн., ця сума, на думку суду, відповідає рівню душевних страждань позивача.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

13.01.2020 між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Петровим В.С. укладено Договір надання юридичних послуг.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

У п.п.113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03.10.2019 року, постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, постанові Київського апеляційного суду від 01.03.2021 року у справі №761/1673/20.

Згідно акту прийняття передачі наданих послуг від 15.06.2022, загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги позивачу становить 33 години та відповідно вартість наданих послуг складає 500 грн. / год., а всього 500 грн. х 33 год. = 16500 грн.

При цьому, загальна ціна позову складає 884395,40 грн., за рішенням суду стягується 8851,76 грн., у зв`язку з чим, за вказану професійну правничу допомогу, позивач зобов`язаний сплатити адвокату Петрову В.С. 1 % від задоволення суми позову 16500 грн., що складає 165 грн.

Отже, з огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення збитків підлягають задоволенню частково.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІД НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , суму сплаченого земельного податку за період з 2017 року по 2021 рік у розмірі 3516 (три тисячі п`ятсот шістнадцять)грн.11коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІД НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , упущену вигоду за неотриману орендну плату за земельну ділянку за період з 2017 року по 2021 рік у розмірі 4335 (чотири тисячі триста тридцять п`ять) гривні 65 (шістдесят п`ять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІД НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІД НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , 165 (сто шістдесят п`ять) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку із знаходженням судді у відпустці з 25.07.2022р. по 29.07.2022р. повний текст рішення складено та підписано 01.08.2022р.

Суддя: А.С.Адамов