ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 389/2214/20

провадження № 22-ц/4809/328/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (суддя доповідач) Дуковського О.Л.

суддів Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

з участю секретаря Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Міщенко Андрій Миколайович;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Міщенко Андрій Миколайович на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2021 року, у складі головуючого судді Ткаченка Б.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виселення відповідачів.

В обгрунтування позову позивач вказувала, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що право власності на житловий будинок їй належить на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.08.1996.

Проте, в 2018 році їй стало відомо, що у її житловому будинку проживають та зареєстровані відповідачі у справі.

Вказує, що відповідачі вселилися до її житлового будинку самовільно, зазначивши, що вони не є членами її сім`ї і будь яких договорів найму (оренди) вказаного житла з нею не укладалося.

Вважає, що відповідачі не мають прав на вказаний житловий будинок або на його частку, а тому підлягають виселенню.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на будинок.

В обгрнутування зустрічного позову вказував, що 16.09.1997 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до якого він купив, а відповідач продала належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що спірний житловий будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.08.1996.

Згідно договору купівлі-продажу за належний ОСОБА_1 будинок він мав сплатити суму, еквівалентну 1700 доларів США. Обумовлена договором сума мала бути сплачена кількома частинами, після чого відповідач зобов`язувалася здійснити нотаріальне оформлення факту купівлі-продажу належного їй будинку. Строк виконання цього зобов`язання договором не встановлювався, обумовлено лише те, що факт нотаріального оформлення договору мав настати після повної сплати коштів за будинок.

Вказував, що умови договору виконав, передавши кошти за будинок ОСОБА_1 , що підтверджується її розписками.

Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу не виконала і в подальшому від виконання зобов`язання ухилялася.

Вважає, що звернувшись із позовом про виселення відповідачів позивач відмовилася від виконання свого зобов`язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу належного їй будинку від 16.09.1997 і тим самим порушила його права.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що він разом із своєю сім`єю відкрито та безперервно проживає у спірному будинку, сплачує платежі за комунальні послуги від свого імені та здійснював поліпшення вказаного будинку, тобто відкрито, без будь-яких заперечень з боку відповідача володів і розпоряджався юридично належним їй будинком.

Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.09.1997 між ним та ОСОБА_1 , а також визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виселення та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на будинок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні її позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить в цій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Вказує, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права під час ухвалення рішення про відмову у задоволенні її позову, а також не були досліджені усі обставини справи.

Посилається на незаконність вселення відповідачів у її житловий будинок, які мають бути виселенні в судовому порядку.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Громко А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Судом першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виселення було належним чином встановлено чи відбулося втручання у право позивачки на повагу до її житла з боку відповідачів.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачкою, що ОСОБА_1 не проживає за адресою спірного житлового будинку протягом 24 років та має інше житло у м. Світловодську Кіровоградської області.

Згідно довідки виданої Мошоринської сільської ради від 03.12.2020 №1042 вбачається, що відповідачі з 1997 року постійно проживають у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 97).

Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вони зареєстровані за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 91,156,158).

Судом належним чином встановлено, що відповідачі на законних підставах вселилися у спірний будинок зі згоди самої ОСОБА_1 , як власника майна.

Також встановлено, що відповідачі відкрито та безперервно проживають та зареєстровані в спірному будинку, сплачують платежі за комунальні послуги від свого імені, здійснюють поліпшення вказаного будинку.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджено самою ОСОБА_1 у судовому засіданні, що вона вирішила продати спірний житловий будинок ОСОБА_2 , домовившись про розстрочку виплати коштів частинами.

В матеріалах справи містяться розписки, що ОСОБА_2 передав грошові кошти ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу спірного житлового будинку (том 1 а.с. 93,94,95).

Позивачка посилалася на те, що їй кошти передані ОСОБА_2 не в повному обсязі, проте, жодних дій щодо укладення/не укладення, виконання/не виконання, умов договору купівлі продажу спірного житлового будинку позивачка не оскаржувала в судовому порядку.

Факт надання дозволу позивачкою на проживання відповідачів у спірному будинку є доведеним, а тому підстави для їх виселення відсутні.

Право власності позивачки є чинним, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржено.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача за первісним позовом як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим житлом та у разі втрати якого відповідачі можуть бути позбавлені єдиного місця проживання, що є недопустимим.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Позивачкою не доведено факту, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку самовільно.

Судом не встановлено жодної обставини (перешкоди), яка б унеможливлювала документального оформлення фактичного статусу сторін.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції і не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині позивачкою є обґрунтованим і законним.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Міщенко Андрій Миколайович - залишити без задоволення.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

09.08.2022 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний