2/465/2899/22
Ухвала

про залишення позовної заяви без розгляду

"02" серпня 2022 р. м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

На розгляді Франківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

За результатами судового розгляду справи, Франківським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення від 10 лютого 2022 року про задоволення позовних вимог, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Підстави такого рішення викладені в мотивувальній частині рішення суду від 10 лютого 2022 року у цивільній справі № 465/6933/20.

Відповідачка не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, через свого представника - адвоката Михалевського Ю.Р. , оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року відмовлено у прийнятті до провадження апеляційної скарги. Підстава відмови заочне рішення не переглядалося судом, що його ухвалив.

19 квітня 2022 року адвокат Михалевський Ю.Р. подав заяву про перегляд заочного рішення, яка прийнята судом до провадження. Підстави такого рішення викладені в ухвалі суду від 20 квітня 2022 року.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.06.2022р. заяву про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року у цивільній справі № 465/6933/20 задоволено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року у цивільній справі № 465/6933/20, скасовано та призначено судове засідання з розгляду позовних вимог з викликом сторін. Підстави такого рішення викладені в ухвалі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2022р. в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Галушки В.В. про відвід судді Франківського районного суду м. Львова Кузя В.Я. від розгляду цивільної справи №465/6333/20 відмовлено. Підстави такого рішення викладені в ухвалі.

В перерві між судовими засіданнями представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Михалевським Ю. Р. подано клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивує тим, що усі сфери життя позивача та відповідачки, всі особисті та економічні зв"язки, пов"язані з Великою Британією, що підтверджується відповідними документами, які містяться в матеріалах справи. Зазначає, що його довірителькою ОСОБА_2 подано до суду Великої Британії позовну заяву про розірвання шлюбу, а ОСОБА_3 погодився із вирішенням такого спору за правом Великої Британії, що вказує на їх спільний вибір закону для вирішення спору. А тому, спір між сторонами про розірвання шлюбу повинен вирішуватися виключно за правом Великої Британії, на підставі вимог Закону України "Про міжнародне приватне право".

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дане судове засідання.

Представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи у зв"язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить закрити провадження у справі та стягнути з позивача на користь відповідачки понесені судові витрати.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, зважаючи на розумні строки розгляду справи та те, що сторонами надано усі докази на підтвердження та спростування позовних вимог.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши зміст клопотання про закриття провадження у справі, дослідивши докази на його підтвердження та спростування, дослідивши матеріали цивільної справи №465/6933/20, приходить до наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи містяться документи, які підтверджують, що відповідачка та син відповідачки від шлюбу з позивачем є громадянами Великої Британії.

Щодо громадянства позивача, то сторонами подано документи, які свідчать про те, що він є громадянином Великої Британії та Республіки Польща, не є громадянином України, тобто взагалі не пов"язаний з правом України, як і відповідачка у справі.

Відповідно до статей 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що таке право обов`язково повинно бути встановлено законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає,що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України "Про міжнародне приватне право" та нормами відповідних міжнародних договорів.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про міжнародне приватне право", правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Положеннями статей 60, 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

За змістом ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Судом встановлено, що відповідачка з сином постійно проживають у Великій Британії. З серпня 2020 року в провадженні Суду з сімейних справ Англії та Уельсу перебуває справа за заявою відповідачки до позивача про розірвання шлюбу, в шлюбі у сторін народилася дитина, яка є громадянином Великої Британії.

Дані обставини стороною позивача в судовому засіданні частково визнаються, а ті, що не визнаються не спростовані.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка першою звернулася до компетентного суду - Суду з сімейних справ Англії та Уельсу з позовом про розірвання шлюбу.

Позивачу у даній справі - ОСОБА_1 вказаний факт був відомий на час подачі ним розглядуваного позову, однак таку обставину від суду він приховав.

З наданих стороною відповідача доказів випливає, що на розгляді суду у Великої Британії і Уельсу перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Сторонами не надано результатів такого розгляду, а отже, суд схиляється до того, що справа не завершена і перебуває на розгляді.

Зважаючи на викладене, суд приходить до беззаперечного переконання, що розірвання шлюбу між сторонами повинно здійснюватися за законодавством Великої Британії, тобто тієї країни, в якій позивач та відповідачка мають громадянство, постійне місце проживання, місце праці.

Крім цього, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що дана справа не підсудна судам України, вирішувати спір має компетентний Великої Британії і цю підсудність суд Великої Британії та Уельсу уже визначив, відкривши провадження з даного спору між сторонами до розглядуваного позову.

Виключні випадки, передбачені ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», для розгляду справи з іноземним елементом судом України відсутні.

Відтак, національний суд України не може паралельно з судом Великої Британії і Уельсу вирішувати даний спір, оскільки, як вбачається з письмових пояснень відповідачки та доданих документів, суд Великої Британії і Уельсу не може завершити розгляд справи, виходячи з того, що судом України з даного спору теж відкрито провадження.

Що стосується тверджень сторони позивача про підсудність справи Франківському районному суду м. Львова, виходячи з того, що відповідачка зареєстрована в Україні, і саме з цих підстав було відкрито провадження, то суд відхиляє такі, оскільки на час відкриття провадження, позивач приховав від суду, що відповідачка є громадянкою Великої Британії, як і його син від спільного з відповідачкою шлюбу.

Таким чином, позивач сам та через своїх представниківне належно виконав свої обов"язки, передбачені статтями 43, 44 ЦПК України і це призвело до безпідставного відкриття провадження за позовом у спорі, який уже перебував на вирішенні іноземного суду.

Даних обставин позивач ні сам, ні через своїх представників суду не повідомив, а зловживаючи процесуальними правами ввів суд в оману.

Відповідно до ч.4 ст.43 ЦПК України, за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Ч.3 цієї статті визначено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Вирішуючи заяву про закриття провадження у справі, то суд вважає, що підстав для цього не має, оскільки у суду не має даних про завершення розгляду спору між сторонами судом Великої Британії та Уельсу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

- чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору;

- значення справи для сторін;

- поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

- дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат відповідачки на правову професійну допомогу, до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 07 грудня 2020 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 11 липня 2022 року, акт виконаних робіт №11/07/2022 від 11 липня 2022 року, детальний опис виконаних робіт від 01.08.2022р., акт виконаних робіт №01/08/2022 від 01 серпня 2022 року, відповідно до яких вартість надання юридичних послуг складає 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп.

З урахуванням заявлених вимог, суд вважає за доцільне стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати за правову допомогу з розгляду цивільної справи у сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) 00 коп.

При цьому, суд враховує, що стороною відповідача не подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, та документи, які б спростовували заявлений розмір витрат на правову допомогу.

В матеріалах справи міститься квитанція, відповідно до якої вартість перекладу документів, долучених відповідачкою до матеріалів справи в підтвердження своєї позиції, складає 2 450 (дві тисячі чотириста п"ятдесят) гривень 00 коп.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 255, 258 - 260 ЦПК України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без розгляду.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь відповідачки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь відповідачки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) витрати за здійснення перекладу документів в розмірі 2 450 (дві тисячі чотириста п"ятдесят) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду.

Суддя В. Кузь