ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/115/21 Номер провадження 22-ц/814/1361/22Головуючий у 1-й інстанції Невеніцин Є.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Прядкіної О.В.,

секретар: Бродська В.О.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконоференції провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року по справі за позовом в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Державного реєстратора КП "Постачальник послуг" Солоницівської селищної ради Харківської області Луценка Павла Геннадійовича, про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила визнати договір дарування від 15.05.2018 року №1827 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним, визнати договір купівлі-продажу від 03.05.2019 року №1538 укладений між та ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним з одночасною реєстрацією припинення речового права на майно.

В обґрунтування вимог вказувала, що на підставі рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. 24.04.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на гараж у дворі будинку літ. «Г» загальною площею 18 кв.м., а також на гараж літ. «Д» загальною площею 18 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Вказані рішення державного реєстратора прийняті на підставі довідки ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» та технічного паспорту.

Зазначала, що в подальшому право власності на вказані об`єкти нерухомого майна погашено в реєстрі 27.04.2018 року шляхом їх об`єднання. В результаті об`єднання нерухомого майна державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. зареєстровано 27.04.2018 року за ОСОБА_3 право власності на гараж у дворі будинку літ. «Г» загальною площею 36 кв.м. в в АДРЕСА_1 . на підставі довідки від 25.04.2018 року ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» та технічного паспорту від 25.04.2018 року ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості». 07.05.2020 року державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценком П.Г. у вищевказаний об`єкт нерухомого майна внесено виправлення: гараж у дворі будинку літ. «Г» загальною площею 36 кв.м. змінено на гараж у будинку літ. «Г-1», загальною площею 36 кв.м.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року позовні вимоги в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради Немірчого В.В., Немірчої Н.В., ОСОБА_2 , за участю третьої особи Державного реєстратора КП "Постачальник послуг" Солоницівської селищної ради Харківської області Луценка П.Г., про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. - індексний номер рішення 40794266 від 24.04.2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на гараж у дворі будинку літ. «Г» загальною площею 18 кв.м. в АДРЕСА_1 .

(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. - індексний номер рішення - 40793758 від 24.04.2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на гараж у дворі будинку літ. «Д» загальною площею 18 кв.м. в АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича - індексний номер рішення - №40887296 від 27.04.2018 року про об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Визнано договір дарування від 15.05.2018 року №1827, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за №41091375 від 15.05.2018 року, недійсним.

Визнано договір купівлі-продажу від 03.05.2019 року №1538, укладений між та ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за №46714570 від 03.05.2019 року, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь Харківської місцевої прокуратури №1 судовий збір у розмірі 10510 грн. по 3503 грн 33 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що Харківська прокуратура не обґрунтувала в чому полягає інтерес держави у даному судовому провадженні, та яким чином правовідносини суб`єктів цивільного судочинства порушують їх особисті права чи будь які інтереси.

Окрім того, вказує, що даний спір не має ознак приватноправового характеру та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Також вказує, що відсутні фактичні докази того, що саме ОСОБА_3 порушив порядок чи форму подання документів щодо реєстрації об`єкту нерухомості.

У грудні 2021 року від Харкіської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вони просили у задоволенні апеляційної скарги останньої відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

В судодому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказне узгоджується з правовою позицією від 13 липня 2022 року справі № 761/14537/15-ц.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.04.2018 року державним реєстратором Луценком П.Г. на підставі довідки б/н, виданої 25.04.2018 року ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості», технічного паспорту 100/21, виданого 25.04.2018 року ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості», зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на гараж у дворі будинку літ. «Г» загальною площею 36,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що 07.05.2018 року державним реєстратором внесено зміни, гараж у дворі будинку літ. «Г» перейменовано на гараж у дворі будинку літ. «Г-1».

Як вбачається з матеріалів справи на час ухвалення рішення державним реєстратором 24.04.2018 року земельна ділянка для будівництва гаражу за адресою: АДРЕСА_1 не відводилася, правовстановлюючі документи на ділянку не видавались.

Таким чином, оскільки спірний об`єкт збудований без розроблення проектної документації та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, на земельній ділянці, яка не відводилась замовнику будівництва у власність чи користування, - збудоване майно за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Місцевим судом також встановлено, що у справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували відповідне речове право відповідача на земельну ділянку, на якій зареєстрований гараж.

При цьому, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Харкова, а Харківська міська рада станом на 24.04.2018 року не приймала рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 не надано документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майна у державного реєстратора були відсутні законні підстави для вчинення оспорюваної реєстраційної дії, оскільки довідка та технічний паспорт не є достатніми та вичерпними документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги про скасування рішення державного реєстратора, то відповідно, ухвалив рішення про припинення речових прав, що були зареєстровані на підставі оскаржуваного рішення.

Також місцевий суд визнав недійними договори дарування та купівлі- продажу спірного майна, оскільки гараж не є об`єктом цивільних прав, а тому не може бути об`єктом вказаних договорів, а ОСОБА_3 , не набувши права власності на цей об`єкт, не мав права розпоряджатись ним шляхом дарування ОСОБА_4 та подальшого продажу ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України).

Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч.1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 4, ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Пунктами 2-4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником ; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно із п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну України від 25.12.2015р. №1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст.27 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком.

Відповідно до п. 41 вищевказаного Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

У пункті 1 частин и першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та речові права на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Особа може набути право власності на нерухоме майно у разі наявності на певному речовому праві земельної ділянки, виділеної для мети будівництва.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Із матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення рішення державним реєстратором 24.04.20189 року земельна ділянка для будівництва гаражу за адресою: АДРЕСА_1 уповноваженим органом місцевого самоврядування не надавалась у користування ОСОБА_3 .

Таким чином, оскільки спірний об`єкт збудований без розроблення проектної документації та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, на земельній ділянці, яка не відводилась замовнику будівництва у власність чи користування, - збудоване майно за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(стаття 89 ЦПК України).

У справі відсутні первинні правовстановлюючі документи, які б підтверджували відповідне речове право відповідача на земельну ділянку, на якій зареєстрований гараж.

При цьому, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Харкова, а Харківська міська рада станом на 24.04.2018 року не приймала рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_3 не надано до суду документу, що посвічує право власності на об`єкт нерухомого майна, документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, місцевий суд дійшов вірного висновку, що у державного реєстратора були відсутні законні підстави для вчинення оспорюваної реєстраційної дії, оскільки довідка та технічний паспорт не є достатніми та вичерпними документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності.

Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 17.03.2021 року по справі №264/7493/18.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що задовольняючи вомогу про скасування рішення державного реєстратора слід ухвалити рішення про одночасне припинення речових прав, що були зареєстровані на підставі оскаржуваного рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з метою відновлення порушеного права територіальної громади на користування та розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при проведенні державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на об`єкт нерухомості, який розташований за зазначеною адресою, було не надано належних документів на спірне майно.

З матеріалів справи вбачається, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 15.05.2018 року, реєстровий №1827 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 1/2 частки права власності на гараж у дворі будинку літ. «Г-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 03.05.2019 року за реєстровим №1598 ОСОБА_4 передала у власність гараж у дворі будинку літ. « Г-1»загальною площею. 36,0 кв.м та земельну ділянку площею 0,004 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Вищезазначений гараж належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, а саме

-1/2 частка на підставі договору дарування від 15.05.2018 року, посвідченого Ємцем І.О. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 2410, а також 1/2 частка належить їй на підставі договору дарування від 15.05.2018 року посвідченого Лавіндою Н.О., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 1827 15.05.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.317, ч.2 ст.319, ч.4 ст.334 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що державну реєстрацію права власності 24.04.2018 року державним реєстратором проведено з порушенням вимог діючого законодавства, спірний гараж не є об`єктом цивільних прав, а тому не міг бути об`єктом договорів купівлі-продажу та дарування, а ОСОБА_3 , не набувши права власності на цей об`єкт, не мав права розпоряджатись ним шляхом дарування та подальшого продажу ОСОБА_2 .

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 1, оскіляки він діяв в інтересах держави в особі Харківської міської ради з метою вжиття заходів, спрямованих на відновлення порушеного встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями громад.

Доводи апеляційнї скарги щодо повноважень прокурора на звернення до суду в інтересах Харківської міської ради та юрисдикційності спору не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», крім випадку, визначеного абзацом четвертим частини третьої (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону).

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 56 ЦПК України й статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПКУкраїни має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього кодексу про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки усунуті не були.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) вказала на необхідність у кожному конкретному випадку перевіряти: доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів у спосіб, який обрав прокурор, та доводи прокурора з приводу відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор на виконання вимог частин четвертої-п`ятої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави, посилаючись на те, що Харківською міською радою не вживалися заходи цивліьно-правового характеру щодо скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки до цього часу уповноважений орган Харківська міська рада не вжила заходів скасування реєстрації права власності на вказане нерухоме майно у прокурора виникли правові підстави для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Харківська міська рада, володіючи вищезазначеною інформацією інформацією протягом тривалого часу не вживала заходів, спрямованих на захист права комунальної власності на землю, у тому числі у судовому порядку, у зв`язку із чим завдана шкода інтересам держави, що полягає у порушенні порядку реєстрації прав на нерухоме майна, а також порушені права територіальної громади міста на землю.

Прокурор посилався на те, що зазначені обставини є виключним випадком для представництва місцевою прокуратурою інтересів держави в особі Харківської міської ради, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів територіальної громади у суді.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає можливість оскарження суб`єктом владних повноважень наявності підстав для представництва його інтересів прокурором і таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Харківська міська рада не оспорювала підстави для представництва прокурором в суді інтересів держави, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави не висловлювала.

Із урахуванням зазначеного, слід дійти висновку, що дії прокурора з ініціювання судового процесу із відновлення порушеного права територіальної громади м. Харкова, відповідають легітимній меті.

Вказаний висновок узгоджується із висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 265/10650/18 (провадження № 61-1346св20) щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Враховуючи суб`єктний склад учасників справи, предмет та підстави заявлених прокурором позовних вимог, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 29 травня 2019 року у справі № 815/4063/15, доводи касаційної скарги про те, що спір є публічно-правовим та повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства не знайшли свого підтвердження. Судом першої інстанції правомірно розглянуто заявлені позовні вимоги в.о. керівника Харківськоїї місцевої прокуратури № 1, який діє в інтересах Харківської міської ради, яка реалізує повноваження власника земельних ділянок, в порядку цивільного судочинства.

Доводиапеляційної скарги про відсутність доказів того, що саме ОСОБА_3 порушив порядок чи форму подання документів щодо реєстрації об`єкту нерухомості не заслуговують на увагу оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді С.А. Гальонкін

О.В. Прядкіна

Повний текст постанови складено 29.07.2022 року