Справа № 131/1318/21
Провадження № 2/131/140/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Балтака Д.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) учасників справи у м. Іллінці цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу, -

встановив:

У листопаді 2021 р. АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», звернулося до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу. Позов обґрунтованим тим, що відповідач є споживачем послуги з розподілу природнього газу, які надаються позивачем. Відповідач свої обов`язки по оплаті за розподілений йому природній газ належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього станом на 31 жовтня 2021 р. перед позивачем виникла заборгованість за послуги розподілу природнього газу на загальну суму 1 734,32 (одна тисяча сімсот тридцять чотири гривні 32 коп.) грн., що стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 листопада 2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву.

26 травня 2022 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у змісті якого останній заперечуючи відносно позовних вимог просить суд ухвалити рішення про відмову у задоволені позову з підстав відсутності у матеріалах справи доказів права власності або законного користування позивачем мережами; доказів звернення відповідача за отриманням послуг від позивача; доказів звернення та отримання пропозиції відповідача про укладення договору; технічної документації, на підставі якої позивач довів би існування у його власності або законному користуванні мереж, газу, іншого майна, що могло б підтвердити право на надання послуг; не надано переліку складових надання послуг і доказів їх отримання відповідачем саме від відповідача, а не від іншого обслуговуючого підприємства; не надано акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності відносно систем газопостачання; відсутнє технічне обґрунтування складання схеми газопостачання. Крім того, у змісті відзиву відповідач просить суд подальший розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження за його особистою участю.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 травня 2022 р. постановлено відмовити у задоволені клопотання відповідача про судового розгляду справи за правилами загального позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи.

06 червня 2022 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у змісті якої представник останнього на підтвердження існування договірних відносин між сторонами посилається на проведення відповідачем часткової оплати послуг, які є предметом даного спору у листопаді 2020 р. у сумі 1 572,00 (одна тисяча п`ятсот сімдесят дві тисячі гривень 00 коп.) грн.; факт наявних помісячних наростаючих показників лічильника газу, що відображенні у довідках про фактичний обсяг споживання природнього газу відповідачем, а також обставин відсутності звернення останнього до позивача із заявою про припинення розподілу природнього газу.

26 липня 2022 р. до суду від відповідача надійшли заяви про постановлення окремих ухвал з приводу наявності в діях відповідача окремих складів кримінального та адміністративного правопорушень та клопотання про зупинення розгляду справи до скасування введеного Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 на території України воєнного стану.

Вирішуючи вказані заяви та клопотання відповідача суд вважає, що у задоволені зазначених процесуальних документів слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. При цьому, як вбачається із змісту даної статті постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. З огляду на зазначене у даному випадку суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, у зв`язку із чим у задоволені заяви відповідача із даного приводу слід відмовити.

Крім того, положеннями статті 252 ЦПК України визначений перелік підстав при наявності яких у суду виникає обов`язок зупинити провадження. В свою чергу, змістом статті 253 ЦПК України передбачені випадки за умови яких у суду виникає право за клопотанням сторони чи за власною ініціативою зупинити провадження у справі.

Як вбачається із змісту зазначених статей зупинення провадження у справі на підставі введення на території України воєнного стану чинним законодавством не передбачено. Згідно частин першої та другої статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

З огляду на зазначене у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до скасування введеного на території України воєнного стану слід відмовити.

Оскільки розгляду справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надав, тому суд керуючись положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України проводить судовий розгляд за наявними у справи матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти з приводу надання послуг з розподілу природного газу та проведення оплати за дані послуги та відповідні їм правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про ринок природного газу».

Так, судом установлено, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2498, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1379/27829 затверджено Типовий договір розподілу природного газу. Відповідно до пункту 2.1 даного Типового договору оператор ГРМ (позивач) зобов`язується надати споживачу (відповідачу) послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором (а.с.6-8).

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 19.06.2017 р. № 811 «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу» публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» () видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Вінницької області, крім сіл Якушинці і Зарванці Вінницького району, смт Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутір Марково Тульчинського району, сіл Пилипи-Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутір Грабовець Чернівецького району, села Махаринці Козятинського району, сіл Бухни, Морозівка Погребищенського району, а також території м. Гайворон Кіровоградської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Вінницягаз».

Підпунктом 1.2.1. пункту 1.2 розділу І Статуту АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів, оформленим протоколом від 19.03.2019 р. № 1 позивач є правонаступником усіх прав та обов`язків публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (а.с.18-19).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій від 29.04.2021 р. основним видом економічної діяльності позивача є 35.22 розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи (а.с.20).

На ім`я відповідача ОСОБА_2 , як побутового споживача послуг з розподілу природного газу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 присвоєний ЕІС-код № 56XM01D75854851F, що підтверджується довідкою про розподіл природнього газу (а.с. 16).

02 вересня 2021 р. Іллінецький районний суд Вінницької області, розглянувши в порядку наказного провадження цивільну справу № 131/8338/21, видав судовий наказ про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з розподілу природного газу в сумі 1098,30 (одна тисяча дев`яносто вісім гривень 30 коп.) грн. та витрати за оплату судового збору в розмірі 227,00 (двісті двадцять сім гривень 00 коп.) грн.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 р. у справі № 131/1058/21 заява боржника задоволена, вищенаведене судове рішення у формі наказу скасоване, стягувачу роз`яснено право на звернення із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 5).

Станом на 31 жовтня 2021 р. відповідач має заборгованість за постачання природного газу перед позивачем 1 734,32 (одна тисяча сімсот тридцять чотири гривні 32 коп.) грн. за період з січня 2020 р. по жовтень 2021 р., про що свідчить розрахунок заборгованості за послуги з газопостачання за особовим рахунком споживача, який містить інформацію (відомості) про особу відповідача, адресу газифікованого об`єкта, про обсяги споживання природного газу споживачем та здійснення оплати наданих послуг помісячно (а.с. 15).

Змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина третьої даної статті зазначає, що договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Положеннями частини першої статті 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Частиною 3 даної статті визначено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

У відповідності до частин першої, п`ятої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В свою чергу, правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України «Про ринок природного газу».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» побутовий споживач - це фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. №2494, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1379/27824, затверджено Кодекс газорозподільних систем (надалі - Кодекс), який визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу І).

Дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини: між оператором газорозподільної системи і газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи; між оператором газорозподільної системи та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу (пункт 3 глави 1 розділу І Кодексу).

Згідно пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Відповідно до пункту 4 глави 3 Розділу VI Кодексу договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункти 3, 4 глави 3 Розділу VI Кодексу).Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу).

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Плата за комунальні послуги має вноситись своєчасно.

Згідно з пункту 5 частини другої статті 7 та частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до комунальних послуг належать в тому числі послуги з постачання та розподілу природного газу. Частиною 1 статті 12 даного Закону України передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 р. у справі № 6-2951цс15.

Крім того, висновки про наявність обов`язку споживача оплати житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними при відсутності підписаного договору про надання таких послуг, неодноразово зазначалось у правових позиціях сформованих у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 р. у справі № 639/10591/14-ц (провадження № 61-2498св18), від 26 вересня 2018 р. у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18) та від 09 червня 2021 р. у справі № 303/7554/16-ц (провадження 61-20523св19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і можливість застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки АТ «Оператор газорозподільчої системи «Вінницягаз» надавав послуги з розподілу (доставки) природного газу до квартири відповідача, а останній прийняв ці послуги, користуючись (споживаючи) природнім газом (прийняв оферту), тобто приєднався до умов Типового договору розподілу природного газу, суд приходить до висновку про наявність знаходження сторін в договірних відносинах, не зважаючи на те, що письмовий договір між ними не укладався. Крім того, суд враховує, що відповідач отримуючи послуги з розподілу природного газу, обов`язок щодо оплати цих послуг не виконав, та із відповідною заявою до оператора ГРМ про припинення розподілу природнього газу не звертався.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина 3 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»). Відповідно до пункту 11 Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2496 розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу.

Положеннями частини першої статі 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої статті 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Змістом частини першої статті 528 ЦК України визначено, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. Згідно частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому змістом частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги.

У відповідності до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як встановлено судом за даними довідкою про фактичний обсяг споживання природного газу за особовим рахунком № НОМЕР_1 об`єм розподіленого відповідачеві газу для розрахунку становить 1495,76 м. куб. При цьому, як вбачається із розрахунку позивача про заборгованість відповідача за розподіл природного газу, останній у листопаді 2020 р. провів часткову оплати послуг, які є предметом даного спору у листопаді 2020 р. у розмірі 1 572,00 (одна тисяча п`ятсот сімдесят дві тисячі гривень 00 коп.) грн.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що зазначена поведінка відповідача, а саме споживання природнього газу, проведення часткової плати за розподілений природній газ та не звернення до позивача із заявою про припинення розподілу природнього газу, свідчить про те, що відповідач засвідчив свою волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У відповідності до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У даному випадку є очевидним те, що дії відповідача, який спочатку отримав та спожив послугу з розподілу природнього газу, провів її часткову оплату, а потім відмовився визнавати та сплачувати решту наявної заборгованості за дану послугу суперечать його попередній поведінці, і є недобросовісними.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2018 р. по справі № 369/6516/16-ц (провадження № 61-1796св17) застосував принцип правомірного очікування відповідно до прецедентної практики Європейського суду із прав людини, яка є джерелом права в Україні (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, що підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

У справах «Пайн Велі Девелопмент та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року Заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Заява № 25921/02 Європейського суду з прав людини констатовано, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , це поняття охоплює як « наявне майно» , так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого « права власності» ( пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року заяви №71916/01,71917/01 та 10260/02). Суд робить висновок , що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися « активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону).

Таким чином, АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» надавши відповідачу послугу з розподілу природнього газу, яка спожита та частково оплачена останнім, цілком правомірно очікує отримати остаточний розрахунок з даного приводу.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. Проте, відповідач заперечуючи нарахування суми заборгованість за послуги розподілу природного газу у розмірі 1 734,32 (одну тисячу сімсот тридцять чотири гривні 32 коп.) грн. свій розрахунок не навів та розрахунок складений позивачем не спростував.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Змістом частини четвертої статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Обов`язок доказування і подання доказів відповідно до статті 81 ЦПК України покладається на сторони, суд лише сприяє їм у вчиненні процесуальних дій з метою встановлення обставин справи. У відповідності до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Змістом частини 4 даної статті визначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому частина шостої даної статті вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу у розмірі 1 734,32 (одна тисяча сімсот тридцять чотири гривні 32 коп.) грн. підлягає задоволенню.

Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 р.).

У відповідності до змісту статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з огляду на задоволення позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 205, 509, 525, 526, 528, 530, 533, 610, 612, 626, 633, 634, 714 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» заборгованість за послуги розподілу природного газу у розмірі 1 734,32 (одну тисячу сімсот тридцять чотири гривні 32 коп.) грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», , адреса місця знаходження: 21012, Вінницька область, м. Вінниця, пров. Костя Широцького, 24.

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: