Номер провадження: 22-ц/813/2154/22
Справа № 523/7462/18
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Дришлюка А.І.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року, постановленого під головуванням судді Дяченко В.Г., повний текст судового рішення складений 18 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, в якому просив стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості ремонтно-будівельних робіт, матеріалів та вартість експлуатації машин та механізмів по реконструкції, ремонту, благоустрою та оздобленню частини домоволодіння АДРЕСА_1 , в розмірі 584138,50 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 02 серпня 1097 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) був укладений шлюб, який за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року розірвано. Рішення суду набрало законної сили 08 листопада 2013 року.

До реєстрації шлюбу ОСОБА_2 за договором дарування, який був укладений 26 травня 1997 року, набула у власність 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Під час спільного проживання у шлюбі в частині домоволодіння, яка належала відповідачу, спільними зусиллями відповідача та позивача, в період з 1997 року по 2004 рік, були проведені ремонтні та будівельні роботи, внаслідок яких домоволодіння було збільшено у своїй вартості.

В 2012 році після реконструкції будівля була введена в експлуатацію, проте право власності на реконструйоване домоволодіння відповідач не отримала, що перешкоджає позивачу у поділі спільного майна.

Також зазначив, що він під час шлюбу працював та весь заробіток витрачав на утримання сім`ї та реконструкцію будинку, а відповідач не працювала та не отримувала доходів.

Відповідно до висновку оціночно-будівельної експертизи, вартість ремонтно-будівельних робіт, матеріалів та вартість експлуатації машин та механізмів по реконструкції, ремонту, благоустрою та оздоблення частини спірного домоволодіння, які виконувались в період з 1997 року по 2008 року, складає 1168277,00 грн., у тому числі: заробітна плата 238058 грн., вартість матеріалів 793313 грн., вартість експлуатації машин та механізмів 18263 грн., загальновиробничі витрати 118643 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідач не надає згоду на поділ спільного майна подружжя, а саме майно неможливо поділити, то він має право на стягнення грошової компенсації вартості ремонтно-будівельних робіт, матеріалів та вартість експлуатації машин та механізмів по реконструкції, ремонту, благоустрою та оздоблення частини спірного домоволодіння, в розмірі 1/2 частки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження збільшення вартості належної відповідачу ОСОБА_2 частини житлового будинку суперечать матеріалам справи та не відповідають дійсності, оскільки 24.04.2019 року до суду було надано копію висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 15.07.2016 року, яка була проведена в рамках іншої справи, якою було встановлено склад спірного домоволодіння станом на 14.05.1997 року та станом на час проведення експертизи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 03 серпня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 193-197 т. 2).

Від учасників справи заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що02 серпня 1097 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом РАГС Ленінської районної адміністрації Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис № 188.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року по справі № 523/14926/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили 08 листопада 2013 року.

До реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_2 за договором дарування, який був укладений 26 травня 1997 року, набула у власність 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

На час укладання договору дарування домоволодіння складалось з трьох кам`яних жилих будинків загальною житловою площею 105,7 кв.м. частка домоволодіння, яка належала відповідачу складалась з відокремленого житлового будинку, який розташований на окремій земельній ділянці, мала окремий вхід та складалась з будівель та споруд, а саме, житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ. «а», сараїв літ. «Ф», «У» та вбиральні літ. «И». житловий будинок літ. «А» з прибудовою літ. «а» - загальною площею 34,2 кв.м., в тому числі житловою 16,8 кв.м., складався з приміщень кухні площею 8,3 кв.м.; житлової кімнати площею 16,8 кв.м.; коридору площею 9,1 кв.м.

Після проведення реконструкції, частка домоволодіння що належить відповідачу складається з житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ. «А1» загальною площею 53,3 кв.м., в тому числі житловою 30,1 кв.м., та складається з приміщень: санвузол площею 4,1 кв.м., коридор площею 3,3 кв.м., житлова кімната площею 18,1 кв.м., кухня площею 13,5 кв.м., житлова кімната площею 12,0 кв.м., коридор площею 2,3 кв.м., та споруд, а саме, гаражу літ. «Я»,огорожі, мостіння.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року (справа №523/7748/14-ц) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності, поділ майна подружжя, та постановою апеляційного суду Одеської області від 17.01.2018 року (справа №523/173/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлені обставини (ч.4 ст.82 ЦПК України) придбання відповідачем майна в особисту приватну власність, яке в подальшому було ремонтовано, перебування сторін у шлюбі, участь сторін у веденні спільного господарства та ремонтних роботах 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач щодо визначення кількості, ваги, найменування, виробника та інших індивідуальних характеристик та властивостей спірних будівельних матеріалів посилався на висновок оціночно-будівельної експертизи №47 від 04.05.2018 року (а.с.24т.1).

При цьому судом встановлено, що зазначений висновок експертизи було проведено без надання експерту товаро-транспортних накладних, які підтверджують вартість будівельних матеріалів, із застосуванням державних кошторисних норм згідно ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва», та без надання доступу експерту до обстеження будівель та споруд, де виконувались будівельно-ремонтні роботи.

Згідно вищевказаного висновку вартість ремонтно-будівельних робіт, матеріалів та вартість експлуатації машин та механізмів по реконструкції, ремонту, благоустрою та оздоблення частини спірного домоволодіння, які виконувались в період з 1997 року по 2008 року, на час проведення експертизи, складає 1168277,00 грн., у тому числі: заробітна плата 238058 грн., вартість матеріалів 793313 грн., вартість експлуатації машин та механізмів 18263 грн., загальновиробничі витрати 118643 грн.

Також судом встановлено, що будівельні матеріали, які використовувались під час реконструкції 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , являють собою змонтовані конструкції, є елементами будівлі і відокремити їх та встановити варіант розподілу між співвласниками в частках технічно не можливо, їх можливо розділити лише у вартісному показнику.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Судом вірно зазначено, що висновок оціночно-будівельної експертизи №47 від 04.05.2018 року не дає відповіді на питання про обсяг спільно нажитого майна (без врахування приватної власності дружини) та джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

За час шлюбу сторони фактично здійснили реконструкцію 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яка є самочинним будівництвом, тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Висновки суду про те, що належних доказів на підтвердження збільшення вартості належної відповідачу ОСОБА_2 частини житлового будинку позивачем на надано, відповідають матеріалам справи.

Також матеріали справи не містять інших доказів щодо джерела і часу придбання спірного рухомого майна, його вартості та наявності на час припинення спільного господарства, а висновок оціночно-будівельної експертизи №47 від 04.05.2018 року не дає відповіді на це питання.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги вимоги позивача про стягнення вартості заробітної плати, вартості експлуатації машин та механізмів та загальновиробничі витрати, оскільки вони не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.61 СК України).

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження збільшення вартості належної відповідачу ОСОБА_2 частини житлового будинку суперечать матеріалам справи та не відповідають дійсності, оскільки 24.04.2019 року до суду було надано копію висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 15.07.2016 року, яка була проведена в рамках іншої справи, якою було встановлено склад спірного домоволодіння станом на 14.05.1997 року та станом на час проведення експертизи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що надані висновки не містять відповіді на питання щодо предмету спору, а тому, не можуть вважатися належними та достатніми доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 08 серпня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ А.І. Дришлюк