Провадження №2/359/30/2022
Справа №359/950/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення солідарно боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

В лютому 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 16 вересня 2005 року передав в борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір позики. Також позивач зазначив, що його син ОСОБА_5 з 01 березня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , з якою почав проживати спільно з кінця 2002 року. Однак, власної квартири у відповідачів не було і вони фактично проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також займалися пошуком грошей на придбання квартири в м. Києві. Влітку 2005 року до нього звернувся його син ОСОБА_5 і його жінка ОСОБА_6 та попросили позичити їм гроші на придбання квартири, на що він погодився. Позивач стверджує, що 16 вересня 2005 року він позичив ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_6 , а також свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_9 гроші в сумі 120000 доларів США. Як відомо позивачу 19 вересня 2005 року, в період шлюбу з ОСОБА_6 . ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на придбання та обладнання якої були витрачені позичені у нього кошти. Наприкінці 2011 року позивачу стало відомо, що придбана за позичені кошти квартира його сину вже не належить, а з 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 припинили спільне проживання. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка придбана за рахунок запозичених коштів, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_5 , але і у ОСОБА_6 . Тому ОСОБА_8 просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на свою користь борг за договором позики у розмірі 2820000 гривень.

24 лютого 2016 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_7 з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 470000 гривень в рівних долях по 235000 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в березні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити грошові кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. 26 березня 2004 року він передав в борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 26 березня 2012 року. Також зазначив, що йому було відомо про обставини придбання відповідачами квартири, а також земельної ділянки та будівництва будинку в с. Вишеньки, а також про погіршення відносин між відповідачами та їх розлучення. 08 квітня 2014 року він звернувся до ОСОБА_5 з проханням повернути борг. Після чого, 21 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, яким відповідач визнав факт отримання від нього позики в сумі 20000 доларів США, а також зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2014 року. Позивач вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок з повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_5 , але і у ОСОБА_6 (том 1 а.с.70-86).

24 лютого 2016 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області також звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 893000 гривень в рівних долях по 446500 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити їм кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. Він позичив кошти 04 червня 2004 року до кінця 2012 року. Позивачу було відомо, що у вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали, а також, що в листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с. Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач зазначає, що 11 лютого 2013 року він та ОСОБА_5 підписали договір позики, в якому відповідач визнав факт отримання від нього 04 червня 2004 року позики в сумі 38000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач вважає, що відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_5 , але і у ОСОБА_6 (том 1 а.с.107-119).

24 лютого 2016 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 352500 гривень в рівних долях по 176250 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 червня 2004 року він позичив ОСОБА_5 15000 доларів США, які відповідачі зобов`язались повернути до кінця 2010 року, про що відповідач в присутності ОСОБА_6 написав йому розписку. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач також зазначає, що коли настав час повернення боргу, то ОСОБА_5 повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв`язку з чим 11 грудня 2012 року він та ОСОБА_5 уклали договір позики, за яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_5 , але і у ОСОБА_6 (том 1 а.с.133-148).

08 вересня 2017 року ОСОБА_6 подала зустрічну позовну заяву про визнання договорів позики недійсними (том 2 а.с.127-133). В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що укладені ОСОБА_5 із відповідачами договори позики є недійсними, так як по-перше, укладалися без її згоди (відсутня письмова згода на укладання договорів позики, відсутній її підпис у розписці та договорах позики), по-друге, відсутнє нотаріальне посвідчення договорів позик, нотаріальне посвідчення згоди на укладання таких договорів, по-третє, відсутня обов`язкова письмова форма правочинів (укладеного ОСОБА_5 з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ), по-четверте, ці договори позики виходять за межі дрібного побутового правочину, так як суми запозичених грошових коштів зазначених у них дуже значна. Навіть, якщо припускати, що відповідачі позичали кошти ОСОБА_5 , про це їй відомо не було і вони були витрачені ОСОБА_5 не в інтересах сім`ї, а в своїх особистих інтересах.

22 квітня 2020 року ОСОБА_2 подано заяву про зменшення позовних вимог (том 4 а.с.1-6), в якій останнім викладено позовні вимоги в такій редакції: стягнути з загальної суми боргу 2820000 гривень за договором позики, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на його користь гроші в сумі 1410000 гривень в рівних долях по 705000 гривень з кожного.

22 квітня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про зменшення позовних вимог (том 4 а.с.15-20), в якій останнім викладено позовні вимоги в такій редакції: стягнути з загальної суми боргу 2820000 гривень за договором позики, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на його користь гроші в розмірі 705000 гривень по 352500 гривень з кожного.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року було об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/950/16-ц, та позови: ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1756/16-ц, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1757/16-ц, провадження, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1758/16-ц, Об`єднаній цивільній справі присвоєно номер №359/950/16-ц (том 1 а.с.59-60).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.99-102).

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2017 року було призначено цивільну справу до розгляду (том 2 а.с.107).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2017 року було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_11 про відвід судді (том 2 а.с.122).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики залишений без розгляду (том 2 а.с.139-140).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року було витребувано з Бориспільського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи №359/2360/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя для огляду в судовому засіданні (том 2 а.с.144).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (том 2 а.с.206-208).

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року без змін (том 3 а.с.35-37).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2018 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (том 3 а.с.155).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2019 року було зупинено провадження у цивільній справі до залучення правонаступників ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 3 а.с.174).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2019 року було поновлено провадження у даній цивільній справі (том 3 а.с.177).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2020 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 3 а.с.192-193).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі правонаступників: позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також суд постановив повернутись до підготовчого провадження (том 3 а.с.221-222).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2020 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (том 4 а.с.69).

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики залишений без розгляду (том 4 а.с.85-86).

ІІІ. Ставлення сторін до пред`явленого позову.

ОСОБА_2 надав до суду заяву, якою підтримав пред`явлений позов та просив суд його задовольнити у повному обсязі, розгляд цивільної справи просив здійснити за його відсутності.

ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_12 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали пред`явлений позов та просили суд його задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

ОСОБА_5 надав відзив на позовну заяву. За змістом якого вказав, що первісні позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі (том 1 а.с.30-33, том 2 а.с.148-160). В письмових поясненнях ОСОБА_5 зазначив, що вважає зустрічні позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (том 3 а.с.76-80).

ОСОБА_6 проти задоволення первісного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Пред`явлений зустрічний позов підтримала та просила суд його задовольнити.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що 16 вересня 2005 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_5 зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 16 вересня 2005 року (том 1 а.с.7).

05 березня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, яким сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року (том 1 а.с.7 зворотній бік).

Відповідно до укладеного між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_5 договору позики від 11 лютого 2013 року, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 04 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 04 червня 2004 року (том 1 а.с.113).

Встановлено, що 23 червня 2004 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_5 зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 23 червня 2004 року (том 1 а.с.139).

11 грудня 2012 року позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником - ОСОБА_5 був укладений договір позики, яким сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 23 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 15000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 23 червня 2004 року (том 1 а.с.139 зворотній бік).

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 30 листопада 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї (том 1 а.с.8).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року були задоволені позовні вимоги та визнано майно спільним сумісним, а також визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині земельної ділянки та житлового будинку.

З довідок Державної акціонерної холдингової компанії «АРТЕМ» вбачається, що ОСОБА_8 здійснювалась виплата заробітної плати за періоди з 1980 року по 1985 рік, з 1986 року по червень 1991 року, з 1991 року по червень 1996 року (том 2 а.с.145-147).

З копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_8 вбачається, що останній був працевлаштований в період з 11 січня 1979 року по 10 січня 2017 року (том 3 а.с.50-63).

10 березня 2005 року ОСОБА_8 зняв 10000 доларів США та 1107 доларів США з депозитного рахунку в АКБ «Правекс-Банк», що підтверджується заявками на видачу готівки №103 від 10 березня 2005 року та №102 від 10 березня 2005 року (том 3 а.с.64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_8 помер. Це підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого на його ім`я (том 3 а.с.168).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54988459 від 04 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_8 не склав заповіт. Тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом (том 3 а.с.205).

Спадкоємцями першої черги за законом є його дружина ОСОБА_9 та сини ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Ці обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 07 жовтня 1972 року та серії НОМЕР_3 від 01 грудня 1964 року, копією свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_4 від 27 жовтня 2000 року, копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 від 29 січня 1972 року (том 3 а.с.203, а.с.203 зворотній бік, а.с.211, а.с.213).

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.198).

11 березня 2019 року ОСОБА_2 також подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.206 зворотній бік).

10 червня 2019 року ОСОБА_5 подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.209).

08 липня 2019 року ОСОБА_9 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву, в якій повідомила, що відмовляється від належної їй частки в спадковому майні її померлого чоловіка ОСОБА_8 , на користь сина ОСОБА_2 (том 3 а.с.211 зворотній бік).

Спірні правовідносини регулюються гл.71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» та гл.16 «Правочини» ЦК України, книгою шостою «Спадкове право» ЦК України, а також гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України.

V. Норми права та судова практика, якими керується суд при вирішенні спору.

За змістом ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положення ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.533 цього ж Кодексу грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

Встановлено, що з 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказана обставина встановлена рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог: Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області, про визнання земельної ділянки та будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна, яке залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року.

З 01 березня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

19 вересня 2005 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 за ціною у розмірі 126250 гривень, що на час придбання за курсом НБУ бцло еквівалентно 250000 доларів США.

В подальшому, 14 листопада 2011 року ОСОБА_5 подарував вказану квартиру дружині ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що ОСОБА_6 мала рахунок у банку, який поповнила 26 березня 2004 року на 20000 США, 04 червня 2004 року на 38000 доларів США, а 23 серпня 2005 року зняла 102438 доларів США та закрила рахунок.

Із спадкової справи вбачається, що ОСОБА_8 мав депозитні рахунки та карткові рахунки в АТ КБ «Приватбанк», які відкриті в період з 2006 року по 2018 рік, а також рахунок в АТ «Ощадбанк» (том 3 а.с.208, а.с.214).

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 показав, що 16 вересня 2005 року його брат ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 звернувся до батька з проханням позичити 120000 доларів США на придбання квартири. Під час передачі коштів в розмірі 120000 доларів США був присутній свідок, його мати ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Він особисто поставив підпис у борговій розписці, а ОСОБА_14 прийняла і перерахувала кошти та поклала їх в сумку. Після купівлі квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 почали будувати будинок. Його батько спілкувався тільки з ОСОБА_5 , як із головою сім`ї і вів з ним справи, а з ОСОБА_6 майже не спілкувався.

Пред`являючи позови, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилалися на те, що ОСОБА_8 16 вересня 2005 року позичив ОСОБА_5 на придбання квартири 120000 доларів США, ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 04 червня 2004 року 38000 доларів США, а ОСОБА_3 позичив ОСОБА_5 23 червня 2004 року 15000 доларів США. Ці кошти ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 не повернули.

Зі змісту розписки (том 1 а.с.7) та договору позики (том 1 а.с.7 зворотній бік) вбачається, що ОСОБА_5 отримав позику для купівлі квартири в м. Києві.

Зі змісту договору позики від 11 лютого 2013 року (том 1 а.с.113) вбачається, що ОСОБА_5 отримав позику для купівлі квартири в м. Києві, а також останній підтвердив, що позикодавець ОСОБА_4 передав 04 червня 2004 року, а позичальник ОСОБА_5 прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м. Києві.

При цьому розписка ОСОБА_5 про отримання коштів 04 червня 2004 року відсутня в матеріалах цивільної справи та не була складена ОСОБА_5 , а договір позики складений в 2013 році, тобто вже після придбання квартири АДРЕСА_2 .

Тому договір позики від 11 лютого 2013 року (том 1 а.с.113) не може достовірно свідчити про те, що отримані кошти були використані для придбання квартири АДРЕСА_2

Зі змісту розписки (том 1 а.с.139) та договору позики (том 1 а.с.139 зворотній бік) вбачається, що ОСОБА_5 отримав позику для купівлі квартири в м. Києві.

Однак в розписках та договорах позики відсутній підпис ОСОБА_6 . Ця обставина свідчить про те, що їй навіть не було відомо про укладення договорів позики. Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_5 витратив на купівлю квартири АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що ОСОБА_6 знала та надавала згоду ОСОБА_5 на отримання грошових коштів у позику від відповідачів.

Суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_8 на час написання ОСОБА_5 розписки про отримання позики у розмірі 120000 доларів США перебував на пенсії, розмір якої був невеликим. Оскільки ОСОБА_8 мав можливість надати таку позику за рахунок коштів, які були в нього наявні, в тому числі і зняті з депозитного рахунку. Матеріали справи містять докази спроможності ОСОБА_8 позичити ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США відповідно до письмової розписки від 16 серпня 2005 року.

При цьому, ОСОБА_6 на підтвердження своїх доводів щодо придбання квартири АДРЕСА_2 за власні кошти, не надала суду жодного доказу, які саме доходи були отримані нею та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі, а також джерело походження цих коштів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 були подані звіти суб`єкта малого підприємця-фізичної особи-платника єдиного податку за четвертий квартал 2004 року та за четвертий квартал 2005 року (том 2 а.с.153), але до суду не надані звіти щодо раніше отриманих коштів від здійснення господарської діяльності та з якого часу останній здійснює господарську діяльність.

Крім того, позивачі не навели належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_5 саме за кошти, отримані ним у позику, а, відтак, і того, що ці кошти використані ОСОБА_5 в інтересах сім`ї.

Натомість, наявні в матеріалах справи докази не свідчать про неспроможність ОСОБА_6 купити квартиру за власні кошти, виходячи з доходів наявних у неї на депозитному рахунку.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою, а тому, суд не бере до уваги показання свідка позивача у справі ОСОБА_1 , та поясненн ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з приводу того, що ОСОБА_6 була присутньою під час написання ОСОБА_5 боргових розписок, а також що позичені кошти особисто перераховувала та поклала спірні кошти на свій депозитний рахунок, оскільки учасники процесу, перебуваючи в дружніх та родинних стосунках, прямо зацікавлені в позитивному вирішенні справи для ОСОБА_5 та, даючи такі показання, вирішили допомогти ОСОБА_5 частково уникнути цивільної відповідальності. Крім того, показання вказаного свідка та позивачів за первісним позовом з даного приводу не підтверджуються жодними об`єктивними даними.

З огляду на це, суд дійшов до переконання, що договори позики не були укладені в інтересах сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тому зобов`язання по поверненню позики виникло виключно у ОСОБА_5 . Підстави для стягнення з ОСОБА_6 боргу за договорами позики відсутні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованості за договорами позики.

Боргові документи, тобто розписки та договори позики ОСОБА_5 , копії яких містяться в матеріалах цивільної справи (том 1 а.с.7, том 1 а.с.7 зворотній бік, том 1 а.с.113, том 1 а.с.139, том 1 а.с.139 зворотній бік) знаходиться у володінні позивачів.

Таким чином, взяті на себе зобов`язання за договором позики ОСОБА_5 у встановлений договорами строк не виконав та грошові кошти не повернув.

Судом встановлено, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_8 до його спадкоємців за законом, перейшли права та обов`язки, як кредиторів за вищевказаними договорами позики.

Отже, спадкоємцями першої черги за законом є: дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 - діти спадкодавця.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 відмовилась від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 , тому ОСОБА_2 успадкував 2/4 частки спадкового майна, а ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по ј частці спадкового майна.

З огляду на це суд вважає, що з ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 належить стягнути борг за договором позики в розмірі 705000 гривень. В свою чергу, з ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 належить стягнути борг за договором позики в розмірі 1410000 гривень, на користь позивача ОСОБА_3 352500 гривень, на користь ОСОБА_4 893000 гривень.

В матеріалах цивільної справи містяться письмові докази, а саме: довідка, видана КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду», висновок 0505/2 спеціаліста по дослідженню автомобіля, експертна оцінка ринкової вартості транспортного засобу, акт виконаних робіт, витяги з ЄРДР, копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 вересня 1999 року, копія договору купівлі-продажу №283 від 22 вересня 1999 року, копія біржової угоди від 24 липня 2004 року. Однак ці письмові докази не містять інформацію, що стосується предмета доказування, та є неналежними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України.

В свою чергу, вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсними договорів позики від 11 лютого 2013 року, від 21 квітня 2014 року та від 11 грудня 2013 року, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

За твердженням ОСОБА_6 при укладенні договорів позики від 11 лютого 2013 року, від 21 квітня 2014 року та від 11 грудня 2013 року були порушені вимоги ч.2 та ч.3 ст.65 СК України.

Разом з цим, судом не було встановлено, що позичені грошові кошти, які одержані від ОСОБА_4 , ОСОБА_3 були використані ОСОБА_5 в інтересах сім`ї.

Водночас, для укладення договорів позики ОСОБА_5 (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя, а саме ОСОБА_6 не потрібне, оскільки ці правочини не стосуються спільного майна подружжя, а ОСОБА_5 , який позичив кошти, не розпоряджався спільним майном подружжя, він став учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №462/2662/20. Схожий за змістом висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі №522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі №333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі №619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі №133/2718/18.

Крім того, доводи ОСОБА_6 те, що при передачі коштів ОСОБА_4 і ОСОБА_7 вона не була присутньою, так як навіть відсутні розписки, які б засвідчували факт отримання ним коштів, є безпідставними, оскільки сам факт підпису ними договорів позики свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, передбачених для даного виду правочину і вони погодилися з ними.

В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договорів позики, не вимагається наявність розписки позичальників, з метою підтвердження факту отримання коштів останніми. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань.

Таким чином, у спірних правовідносинах грошові кошти були передані фактично до підписання договору позики, про що в самому договорі позики і обумовлено, а тому достеменно відомо було позичальнику ОСОБА_5 , що він підтвердив своїм особистим підписом, а також своїми поясненнями, наданими в ході судового розгляду справи.

Вказуючи на недійсність договорів позики ОСОБА_6 не враховано, що грошові кошти були передані на виконання цих договорів, а тому такі доводи не є вірними, зважаючи на їх фактичне виконання.

При цьому нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці або окремого договору позики між сторонами спору не обов`язкове, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору. При цьому жодна із сторін не наполягала на нотаріальному посвідченні договору позики.

Враховуючи викладене вище, а також те, що ОСОБА_6 не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договорів позики, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для часткового задоволення позову та відмову в задоволенні зустрічного позову не впливають.

VІІ. Розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України, у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6890 гривень, оскільки при зверненні до суду з вказаним позовом ОСОБА_8 був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

З квитанції (том 1 а.с.106) вбачається, що при пред`явленні позову до суду ОСОБА_4 сплатив судовий збір у розмірі 6890 гривень. Позов задоволений. З огляду на це, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 6890 гривень.

З квитанції (том 1 а.с.132) вбачається, що при пред`явленні позову до суду ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 3525 гривень. Позов задоволений. З огляду на це, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3525 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст.11, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16, ст.203, ч.1 ст.215,ч.1 ст.530, ч.1 та ч.2 ст.533, ст.545, ч.1 ст.52 ч.1 ст.1046, ч.1 та ч.2 ст.1047, ч.1 ст.1049, ст.ст.1216, 1218 ЦК України, ч.1 та ч.2 ст.60, ч.3 ст.61, ч.1 ст.70 СК України, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 705000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 352500 грн. та судовий збір в розмірі 3525 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 893000 грн. та судовий збір в розмірі 6890 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 1410000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір 6890 грн.

В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_6 боргу за договором позики відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання договорів позики недійсними відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Позивач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_8 .

Позивач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_9 .

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_10 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду 29 липня 2022 року.

Суддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський