Провадження № 2/756/1280/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Яценко Н.О.

за участю секретаря Волошиної А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тімонов Євгеній Ігорович, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у вересні 2021 року звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову вказує, що 24.11.2012 р. між позивачем та ОСОБА_4 , (донька позивача) укладено Договір дарування квартири, на підставі якого ОСОБА_1 подарувала а відповідач прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що укладаючи договір вважала, що ОСОБА_4 буде надавати їй матеріальну допомогу, утримувати та піклуватись, так як в силу свого віку позивач самостійно себе забезпечити не могла.

Усно перед укладанням договору сторони неодноразово обговорювали та погоджували, що позивач буде проживати в спірній квартирі, а відповідач буде про неї дбати.

Вказує, що вважала, що залишається власником квартири, так як оригінал договору знаходиться у неї.

Позивач прагнула укласти договір за яким відповідач буде нести обов`язки стосовно неї в частині піклування, надання позивачу матеріальної допомоги, а взамін відповідач отримає квартиру після її смерті.

Вказує, що відповідач надавала допомогу, купувала ліки, допомагала по господарству, однак починаючи з 2019-2020 року ОСОБА_4 стала зловживати алкогольними напоями та повністю відмовилась від надання позивачу утримання.

Позивач стверджує, що укладений договір дарування не відповідає її внутрішній волі й був підписаний виключно з метою отримання допомоги, крім того, позивач не має юридичної освіти, а відтак не повністю розуміла суть договору. Вказує, що підписала договір повністю довіряючи своїй доньці на озвучених нею умовах, хоча насправді мала намір передати їй квартиру у рахунок того, що отримає довічне утримання. Крім того, як на момент укладення так і на даний час спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача, іншого житла вона не має, тобто квартира у власність та користування відповідача ніколи не передавалась.

Покликається, що після укладення договору дарування в квартирі проживає лише позивач, несе усі витрати пов`язані з утриманням квартири, оплатою комунальних послуг.

Зазначає, що мала на меті укласти договір на інших умовах, проте в силу свого віку, довіри до дочки, юридичної необізнаності підписала договір дарування, а не договір довічного утримання.

Враховуючи вищенаведене, посилаючись на положення ст. 229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки) позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири укладений 24.11.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Тімоновим Є.І. та зареєстрований за № 1460.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2021 року справу передано судді Яценко Н.О.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 07.09.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження.

16.11.2021 р. представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності на підставі ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, яка обґрунтована тим, що позивач звернулась до суду із вищенаведеним позовом після спливу річного строку позовної давності передбаченого ст. 728 ЦК України, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Окрім того зазначав, що ОСОБА_1 в змісті позову вказує, що в Договорі дарування квартири від 24.11.2012 року передбачено, що ОСОБА_4 повинна доглядати за своєю матір`ю надавати їй матеріальну допомогу, разом з цим даний факт не був прописаний в спірному договорі. Окрім того вказує, що в той рік як був укладений Договір дарування квартири у відповідача народився онук ОСОБА_5 . Після народження онука відповідач не працювала протягом 7 років, так як весь цей час була з онуком і доглядала за ним, тому в неї не було можливості фінансово допомагати позивачу. Стверджує, що після укладання спірного договору разом з позивачем в квартирі проживав та проживає на даний час рідний брат відповідача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого наявна власна квартира, яку йому також було подаровано матір`ю - ОСОБА_1 , Договором дарування квартири в 2012 році. Вищенаведену квартиру здають в оренду. Просила суд в задоволенні позову відмовити.

Позивач з представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з обставин викладених в позові та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення позивача з представником, представника відповідача, свідка ОСОБА_7 , дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.11.2012 р. між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_4 , укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тімоновим Є. І. та зареєстрований у реєстрі за №1460 (надалі - Договір). (а.с.8-9)

Відповідно до п.1 Договору, дарувальник обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарувала, а обдаровувана прийняла у дар квартиру за АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.7 Договору, дарувальник та обдаровувана стверджують, що: у момент укладення договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); особи, що підписують цей договір, володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність договору.

Пунктом 12 Договору зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам про зміст прав та обов`язків за Договором дарування, про правові наслідки укладеного правочину, зокрема, положення ст.ст. 215-236, 240-248, 319, 334, 717-728 ЦК України, ст.ст. 57-74 СК України, ст.174 ПК України.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року №61-13652св18, від 03.05.2018 року №61-745св17 та від 07.06.2018 №61-2785св18, від 19.01.2021 року № 61-12804св20.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом не встановлено жодних підстав та обставин вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений з умовою, тобто встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, оскільки таких умов не передбачено договором.

Крім того, як пояснювала в судовому засіданні позивач, вона за життя одну квартиру подарувала доньці, а іншу сину, щоб в майбутньому між дітьми не виникало спору стосовно спадкового майна. Також позивач суду пояснювала, що майже 40 років вона сплачує квартирну плату і комунальні послуги за квартиру по АДРЕСА_2 в якій проживає відповідач. Окрім того, позивач також посилалася на те, що не мала наміру дарувати спірну квартиру, оскільки вона була та є її єдиним житлом, разом з тим позивачем на доведено, яким чином нею втрачена можливість проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає,що позивачем не надано доказів, що оскаржуваний договір дарування вчинявся під помилкою та що ОСОБА_1 неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто позивач не довела обставин, на які посилались як на підставу позовних вимог, а тому суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4-5,12-13,133,141,263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тімонов Євгеній Ігорович, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 серпня 2022 року.

Суддя Н.О. Яценко