Справа № 565/8/22
Провадження № 2/565/168/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Незнамової І.М.,

з участю: секретаря судового засідання Нафєєвої Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»(надалі - ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просить:

-визнати протиправним та скасувати наказ №5044-к від 09.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині що стосується позивача;

-допустити його до роботи на посаді заступника начальника цеху з експлуатації Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»;

-зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2021 року до часу фактичного допуску до роботи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач працює на посаді заступника начальника цеху з експлуатації ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Наказом №5044-к від 09.12.2021 року «Про відсторонення від роботи», в тому числі ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10.12.2021 року з підстав відсутності у позивача щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19. Такий наказ позивач вважає незаконним, оскільки на його переконання відповідачем не додержано вимоги ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», зокрема відсутні докази відмови позивача від щеплення; вимога відповідача надати докази проведення щодо позивача медичних маніпуляцій є незаконною та такою, що порушує право на медичну таємницю, гарантовану ст.19 Конституції України; відсторонення здійснене за відсутності подання відповідної посадової особи органу санітарно-епідеміологічної служби, чим порушено вимоги ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», також наявні ознаки дискримінації, щодо позивача за ознакою щеплення.

Ухвалою від 11.01.2022 року у даній цивільній справі відкрито спрощене провадження.

Від відповідача - ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що підставою звернення до суду з позовом позивач зазначає особисто надумані порушення законодавства з боку відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач свою позицію обґрунтовує тим, що 01.11.2021 року наказом Міністерства охорони здоров`я України №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» доповнено Перелік посад, що підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України вказаної хвороби, до якого віднесено також працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року за №83. До вказаного Переліку входить і ДП НАЕК «Енергоатом». На підставі вищезазначеного нормативно-правового акту, з 09.12.2021 року на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України, щеплення проти COVID-19 набуло статусу обов`язкового для працівників підприємства відповідача та його підрозділів, у тому числі і ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом». На виконання вимог законодавства щодо обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-I9, відповідачем 09.11.2021 року було видано наказ №4722-к «Про інформування щодо профілактичного щеплення проти COVID-19», яким зобов`язано керівників структурних підрозділів до 30.11.2021 року повідомити працівників ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» про те, що з 09.12.2021 року на виконання п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2021 року №1096) буде здійснене відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти COVID-19. Позивач був проінформований про правові наслідки у випадку його відмови або ухилення від обов`язкового щеплення, отримавши 08.12.2021 року персональне попередження про необхідність надання документу щодо наявності профілактичного щеплення проти COVID-19, або медичної довідки про наявність протипоказань до вакцинації. Вказаних документів позивач не надав. Адміністрація ДП НАЕК «Енергоатом» зверталась до Міністерства охорони здоров`я з метою отримання роз`яснення щодо можливості допуску до роботи працівників, у яких відсутні документи про наявність щеплення, проте наявні документи у підтвердження негативного результату тестування на COVID-19, однак листом від 08.12.2021 року відповідача проінформовано про те, що така можливість законодавством не передбачена. Так як позивач є працівником ВП «Рівненська АЕС», не надав документів про отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, не надав документів на підтвердження наявності протипоказань до вакцинації, відповідач зобов`язаний був відсторонити його від роботи. Оскаржуваний наказ відповідач вважає винесеним на підставах і в порядку, передбаченому чинним законодавством, він не має наслідком втручання у приватне життя позивача, не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Дані про проведення щеплень не є даними про стан здоров`я особи, які не підлягають розголошенню, даними про особисте чи сімейне життя особи, не є примусом, в умовах визначеної обов`язковості щеплень на певній території України для певних категорій осіб, тому не порушує права, свободи і інтереси позивача.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Брящей Р.І. надав до суду відповідь на відзив відповідача ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», в якій заперечив аргументи відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, при цьому наголосив, що відсторонення ОСОБА_1 здійснене у відсутності подання відповідної посадової особи органу санітарно-епідеміологічної служби, чим порушено вимоги ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Від відповідача ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, згідно якого відповідач вказує, що в межах своїх повноважень МОЗ України видало наказ №2153 від 04.10.2021 року (із змінами згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України №2393 від 01.11.2021 року), яким затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленнямпроти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину відстороненню, зокрема підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач ОСОБА_1 займає посаду заступника начальника цеху з експлуатації ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», тому останній підлягає обов`язковим профілактичним щепленнямпроти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач також зауважує, що пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено саме обов`язки забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена відповідним Переліком, а також відсторонення від роботи (виконання робіт) таких працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність таких протипоказань, виданий закладом охорони здоров`я. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що при видачі наказу, яким ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від роботи, відсутні порушення Конституції України та Законів України, а також відсутні ознаки дискримінації, щодо позивача. Відповідач вважає, що твердження позивача про відсутність подання відповідної посадової особи органу санітарно-епідеміологічної служби, як підставу для його відсторонення, являє собою невірне тлумачення нормативно-правових актів позивачем на підтримку обраної ним позиції відмови від вакцинації.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 то його представник - адвокат Брящей Р.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, при цьому зауважили, що відповідач ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» вимагає у позивача надати інформацію про стан його здоров`я, яка на переконання позивача становить медичну таємницю, при цьому також наявні ознаки дискримінації за ознакою щеплення, щодо позивача. Представник позивача вважає, що проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 не є обов`язковим, а відсторонення працівників від роботи в разі відсутності щеплень суперечить Конституції України та Законам України. Представник стверджує також, що у відповідача відсутні докази відмови позивача від щеплення, при цьому, вичерпний перелік підстав для відсторонення, визначений в ст.46 КЗпП України, не містить підстави для відсторонення працівника від роботи, як відсутність в нього профілактичного щеплення проти COVID-19. Окрім цього, представник стверджує, що наказ відповідача в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи виданий за відсутності подання про це відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, в порушення вимог ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, при цьому додатково до наведених аргументів у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, зазначила, що порушень норм законодавства при відстороненні ОСОБА_1 відповідачем не допущено, а його відсторонення є правомірним. Представник відповідача зазначила, що у зв`язку з відмовою та ухиленням заступника начальника цеху з експлуатації ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» Будника В.В. від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, позивач був відсторонений від роботи з 10.12.2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення, без збереження заробітної плати. При цьому ОСОБА_1 обов`язково підлягає профілактичному щепленнюпроти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину згідно наказу МОЗ №2153 від 04.10.2021 року (із змінами згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України №2393 від 01.11.2021 року). ОСОБА_1 станом на дату розгляду справи не надав відповідачу документів про проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також не надав документів на підтвердження наявності протипоказань до вакцинації, хоча з 01.03.2022 року, на період воєнного стану, допущений до роботи за займаною посадою.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин, працював на посаді заступника начальника цеху з експлуатації ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», що підтверджується наказом про переведення №576-ос від 29.03.2019 року.

Наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №4722-к від 19.11.2021 року «Про інформування щодо профілактичного щеплення проти CОVID-19» ухвалено повідомити працівників про те, що з 09.12.2021 року буде здійснюватися відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти CОVID-19, до усунення причин, що його зумовили, а також що у період відсторонення працівника заробітна плата не нараховується, період відсторонення не зараховується до страхового стажу, не враховується при визначенні строку нарахування відпустки, оплата тимчасової непрацездатності в цей період не здійснюється. З вищезазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомився 03.12.2021 року, про що свідчить його підпис на відповідному листі ознайомлення (номер 13 згідно списку).

Згідно Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №36 від 09.12.2021 року, до отримання офіційного роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України на лист ДП НАЕК «Енергоатом» від 03.12.2021 року №01-19632/07 щодо допуску до роботи персоналу за наявності у працівників негативного результату тестування на CОVID-19 методом ПЛР або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, керівникам структурних підрозділів наказано допускати до роботи персонал, який підлягає відстороненню у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення проти CОVID-19 при наявності у них негативного результату тестування на CОVID-19 методом ПЛР або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, які чинні 72 години від моменту забору.

Наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №5068-к від 10.12.2021 року, у зв`язку з отриманням офіційного роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України від 08.12.2021 року №26-04/36495/2-21 на лист ДП НАЕК «Енергоатом» від 03.12.2021 року №01-19632/07 про неможливість допуску до роботи персоналу без проходження вакцинації від CОVID-19 (у разі відсутності абсолютних протипоказань до її проведення), за наявності у працівників негативного результату тестування на CОVID-19 методом ПЛР або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, ухвалено скасувати вказівку генерального директора №36 від 09.12.2021 року.

08.12.2021 року позивачу ОСОБА_1 вручене персональне попередження про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У попередженні повідомлено, що наказом Міністерства охорони здоров`я №2393 від 01.11.2021 року розширений перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти CОVID-19, до вказаного переліку увійшли працівники ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», і дана норма набирає чинності з 09.12.2021 року. У попередженні зазначено, що із вказаної дати для працівників підприємства це щеплення є обов`язкове. У попередженні ОСОБА_1 запропоновано до 09.12.2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти CОVID-19 або довідку - «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» форми № 028-1/о, в іншому випадку його буде відсторонено з 10.12.2021 року від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до усунення причин, що зумовили відсторонення. Зі змісту наданої суду копії вказаного документу вбачається, що при врученні даного попередження ОСОБА_1 власноручно зазначив, що інформацію про стан свого здоров`я надавати відмовляється, оскільки це являється медичною таємницею.

Наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» № 5044-к від 09.12.2021 року ухвалено з 10.12.2021 року відсторонити ряд працівників, у тому числі позивача ОСОБА_1 , від роботи без збереження заробітної плати, з відміною пільг та компенсацій за умови праці до усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Зі змістом вказаного наказу ОСОБА_1 ознайомлено 09.12.2021 року, під час ознайомлення позивач зазначив про свою незгоду з ним, з мотивів віднесення інформації про стан його здоров`я до медичної таємниці.

Відповідачем 15.02.2022 року до суду надано витяг із ПЗ «Медичний монітор», на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 щеплення проти CОVID-19, або наявності документу щодо протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19.

З пояснень учасників процесу судом встановлено і ніким не оспорюється, що як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час у відповідача відсутня інформація про наявність у ОСОБА_1 щеплення проти CОVID-19, або наявність висновку лікаря щодо протипоказань до вакцинації проти вказаної гострої респіраторної хвороби.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 стверджує, що така інформація на його думку становить медичну таємницю.

Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що вищезазначені відомості містять медичну таємницю, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Аналогічні за змістом вимоги містяться у ст.39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Інформація про факт щеплення особи не міститься у переліку відомостей, які віднесені вищевказаними нормами до медичної таємниці.

З 10.12.2021 року позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи на підставі наказу генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №5044-к від 09.12.2021 року.

Зі змісту дослідженого документу вбачається, що правовими підставами відсторонення позивача від роботи у ньому зазначено ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказ Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 року №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83, п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст.46 КЗпП України.

Зі змістом вказаного наказу ОСОБА_1 ознайомлено 09.12.2021 року, під час ознайомлення позивач зазначив письмово про свою незгоду з ним, з мотивів віднесення запитуваної відповідачем інформації про стан його здоров`я до медичної таємниці.

Працівниками ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», в тому числі за участі ОСОБА_1 , складено акт про прибуття на робоче місце, згідно якого, встановлено, що по прибуттю на робоче місце 10.12.2021 року зазначені працівники не були допущені до виконання службових обов`язків через блокування службових перепусток.

Учасниками процесу також не оспорюється, що вищезазначений наказ відповідача у частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи виданий за відсутності подання про це відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані: усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 року затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Зі змісту вказаного нормативно-правового акту (зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я №2393 від 01.11.2021 року) вбачається, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, крім інших категорій, працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року за №83, до якого віднесено і ДП «НАЕК «Енергоатом», відокремленим підрозділом якого є ВП «Рівненська АЕС».

Наказ Міністерства охорони здоров`я №2393 від 01.11.2021 року опублікований у виданні «Офіційний вісник України» 09.11.2021 року, відтак, з урахуванням вимог його п.4, набрав чинності з 09.12.2021 року.

Вказаний нормативно-правовий акт, яким встановлено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є самостійним актом зобов`язального характеру, його ухвалення Міністерством охорони здоров`я України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідає положенням ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Отже, з 09.12.2021 року працівників ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» віднесено до категорії осіб, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи і в інших, прямо не передбачених у ній, випадках, за умови встановлення таких випадків законодавством.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.1998 року у справі №12-рп/98 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України (справа про тлумачення терміну «законодавство»), прийшов до висновку, що термін «законодавство», що вживається у ч.3 ст.21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

З огляду на галузь, при аналізі якого Конституційним Судом України надано тлумачення терміну «законодавство», - трудове законодавство, суд вважає релевантним наведене у вказаному рішенні тлумачення терміну «законодавство» і до положень ст.46 КЗпП України.

Підпунктом 2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 визначено обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст.46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, виданий закладом охорони здоров`я.

Таким чином, зазначеною нормою чітко визначено інший, прямо не передбачений у ст.46 КЗпП України випадок відсторонення працівника від посади: за умови його відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. При цьому цей інший випадок не є тотожним іншому випадку, встановленому у ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», що вимагає подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для ухвалення адміністрацією підприємства наказу про відсторонення.

Надаючи правову оцінку доводам позивача та його представника про те, що відповідачем виданням оскаржуваного наказу було примушено до вакцинації, незважаючи на норми міжнародного права про її необов`язковість, вчинено дії з примушення до здійснення проти його волі медичних маніпуляцій, суд враховує наступне.

Суд цілком погоджується з доводами сторони позивача про те, що вакцинація осіб від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не є обов`язковою, якщо не йдеться про окремо визначені випадки обов`язковості щеплень для окремих категорій працівників, діяльність яких піддається певним ризикам. Разом з тим, ніхто не може зазнавати примушення до проведення вакцинації та її здійснення проти волі особи. В законодавстві України відсутня норма, яка б дозволяла таку примусову вакцинацію, саме тому законодавством встановлений механізм відсторонення працівників від роботи на посадах, включених до переліку таких, що вимагають наявність обов`язкових щеплень.

Це твердження не суперечить ані пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ані наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (з наступними змінами). Наявність вакцинації від цієї хвороби, за умови відсутності документально підтверджених протипоказань до її проведення, передбачена вищезазначеними нормативно-правовими актами як умова роботи на посаді, яку на час виникнення спірних правовідносин обіймав позивач.

Вимога про обов`язковість вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для осіб певних професій та підприємств, не може вважатися примушуванням працівників до вакцинації, як стверджує сторона позивача, оскільки фактично у даному випадку особа, яка обіймає відповідну посаду, постає перед вибором - вакцинуватися і продовжувати роботу або, керуючись власними переконаннями, відмовитися від вакцинації і бути відстороненою від посади. Відтак, відмова від вакцинації є цілком правомірною, але у такому випадку працівник свідомо допускає настання для себе наслідків у вигляді відсторонення від роботи, адже така відмова не повинна ставити під загрозу здоров`я інших осіб.

Варто зазначити, що відсутність вакцинації є перешкодою реалізації прав осіб і в інших сферах суспільного життя, зокрема, може мати наслідком обмеження відвідування розважальних закладів, торгових центрів, закладів громадського харчування тощо.

Відповідно до ст.30 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань.

Згідно ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вакцинація від хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відсутня у переліку обов`язкових і таких, що включаються до календаря щеплень. Разом з тим, її обов`язковість для окремих професій, виробництв та організацій передбачена наказом Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 року (зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я №2393 від 01.11.2021 року). При цьому, як зазначалось вище, встановлення обов`язковості профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, саме Міністерством охорони здоров`я України як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, цілком відповідає як положенням ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», так і положенням ч.3 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Разом з тим, обов`язковість профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що встановлена вищезазначеним наказом Міністерства охорони здоров`я України, у розумінні ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є щепленням проти інших, прямо не встановлених ч.1 цієї норми інфекційних хвороб, і не є тотожною випадку, передбаченому ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», що вимагає включення такого заходу до календаря щеплень.

Таким чином, відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував у порядку, передбаченому законом (ст.46 КЗпП України), відсторонення від роботи позивача, оскільки це прямо передбачено законодавством пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, що і є одним з інших випадків, передбачених законодавством, встановлених у ст.46 КЗпП України.

Суд враховує, що пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено саме обов`язки забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена відповідним Переліком, а також відсторонення від роботи (виконання робіт) таких працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність таких протипоказань, виданий закладом охорони здоров`я. Тобто дискреційних повноважень у вирішенні цього питання керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій не мали.

Суд також вважає необхідним зазначити, що статтею 44-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, у тому числі і керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій.

Аналізуючи твердження сторони позивача в частині протиправного втручання відповідача у право позивача на працю, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Разом з тим, згідно зі ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, вирішуючи питання співвідношення норм ст.ст.3, 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на роботу, яку вона обирає.

Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо її умови його не влаштовують. Разом з тим, законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає чи які відповідають його морально-етичним, релігійним чи іншим переконанням.

Суд також враховує, що згідно ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, у тому числі тих, які за станом здоров`я не можуть отримати щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано ст.ст.3, 27, 49 Конституції України. Держава, встановивши обов`язок роботодавця відсторонити працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, які не мають профілактичного щеплення, від виконання обов`язків, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я як цих, так і інших працівників підприємства.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі №331/5291/19 висловив позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Отже, у даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення є втручанням у гарантоване п.1 ст.8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи. Для визначення законності такого втручання Європейський суд з прав людини вказує на те, що аби визначити, що це втручання не потягнуло за собою порушення ст.8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону», чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини неодноразово стверджував, що будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися у відповідності до закону. Цей вираз не лише вимагає дотримання внутрішнього законодавства, але також має відношення до якості цього закону, вимагаючи його сумісності з принципом верховенства права («Halford проти Сполученого Королівства», § 49). Національне законодавство повинно бути чітким, передбачуваним та адекватно доступним («Silver і інші проти Сполученого Королівства», § 87). Це включає в себе достатню передбачуваність того, що особи можуть діяти відповідно до закону, а також чітке розмежування обсягу дискреційних повноважень державних органів.

У даному випадку, як проаналізовано вище, втручання у права позивача було здійснене відповідно до ст.46 КЗпП України, пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (з наступними змінами). Усі вищезазначені норми викладені чітко і однозначно, їх зміст був доведений відповідачем до позивача ОСОБА_1 . Відтак, суд встановив, що втручання у приватне життя позивача ґрунтувалось на законі.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №47621/13) навів наступні аргументи (п.272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкова вакцинація, метою відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 Конвенції».

У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини прийшов до висновку про відповідність такого втручання критерію необхідності в демократичному суспільстві, зазначивши, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, у питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу (п.285).

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

Отже, право позивача на працю у структурному підрозділі підприємства, віднесеного до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, було тимчасово обмежено у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для охорони здоров`я інших осіб. Досягнення цієї мети є пріоритетним та виправдовує втручання у право ОСОБА_1 на повагу до приватного життя та право на працю. Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Суд також не знаходить підстав для висновку, що оскаржуваний наказ суперечить нормам ч.4 ст.97, ст.103 КЗпП України, ст.21 Закону України «Про оплату праці», оскільки вказані норми стосуються права працівників на оплату праці, заборони в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що порушують встановлені законодавством умови, а також процедури повідомлення про зміну діючих умов оплати праці. Натомість наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №5044-к від 09 грудня 2021 рокупозивача відсторонено від посади без збереження заробітної плати через недодержання умов, за яких працівник допускається до виконання трудових обов`язків. Це рішення не стосується умов оплати праці позивача та не змінює їх. Отже, оскаржуваний наказ вищезазначеним нормам трудового законодавства не суперечить.

Крім того, судом встановлено, що з 01.03.2022 року ОСОБА_1 , на період воєнного стану, допущено до роботи на посаді через зупинення дії наказу МОЗ України №2153 від 04.10.2021 року згідно наказу №1096-к від 01.03.2022 року та додатку №18 до нього.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та скасування наказу генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» №5044-к від 09.12.2021 рокуу частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді

На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу покладаються на позивача.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11.01.2022 року про відкриття провадження у справі відстрочено позивачу ОСОБА_1 сплату судового збору за позовну вимогу майнового характеру в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулудо ухвалення судового рішення у справі, а оскільки рішенням суду позивачу повністю відмовлено у задоволенні позову, то із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 352-354 ЦПК України, ст.46 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (адреса місцезнаходження: 34403, Рівненська область, м.Вараш, ) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за позовну вимогу майнового характеру в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сплата якого була відстрочена відповідно до ухвали суду від 11 січня 2022 року, в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складений 27 червня 2022 року.

Головуючий суддя І.М.Незнамова