Провадження № 2/760/1304/21
Справа № 760/8562/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2022 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.;

представника позивача - Федорченка А.М. (ордер від 07.09.2020);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації /далі - Служба у справах дітей/ (; адреса: 03020, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 41), про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

03.04.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва, через систему «Електронний суд», надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Жовноватюк В.С.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.04.2020 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Розпорядженням в. о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 26 від 03.02.2021, у зв`язку з перебуванням судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження новим складом суду та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 11.03.2020.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.03.2021 з урахуванням клопотання представника відповідача підготовче засідання у даній справі відкладалось до 12.05.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.05.2021 закрито підготовче провадження, справу було призначено до розгляду по суті у судовому засіданні на 29.07.2021.

У зв`язку з направленням справи до апеляційного суду, 29.07.2021 справа була знята з розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.07.2021 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12.05.2021, якою було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

29.07.2021 справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва із супровідним листом Київського апеляційного суду від 26.07.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.08.2021 справу було призначено до розгляду по суті у судовому засіданні на 01.02.2022.

В судове засідання, призначена на 01.02.2022, з`явились представник позивача, представник відповідача, відповідач, а також свідки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 01.02.2022 було оголошено перерву перед дебатами до 24.02.2022.

24.02.2022 судове засідання було перенесено на 05.07.2022.

У судове засідання, призначене на 05.07.2022 з`явився представник позивача, який вимоги та доводу позову підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позовних вимог.

05.07.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання.

Представник позивача щодо такого клопотання заперечував.

Суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення відповідного клопотання.

13.06.2022 до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення засідання в режимі відео конференції поза межами суду.

До початку судового засідання 05.07.2022 секретар судового засідання намагався зв`язатись з представником відповідача, проте вона перебувала поза зоною досягнення.

Щодо доводів представника відповідача про те, що судом не було винесено письмової ухвали про проведення засідання в режимі відеоконференції, то суд звертає увагу на те, що положеннями ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не передбачено обов`язку суду винести відповідну ухвалу у разі, якщо у клопотання ставиться питання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.

Обґрунтування позову

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що поведінка відповідача створює нестерпні умови проживання для позивача, у зв`язку з чим остання систематично перебуває в пригніченому стані.

Як зазначає позивачка, вона не має виділеного місця для власних речей та гігієнічних потреб, письмового столу для навчання. Визначене їй спальне місце знаходиться на підлозі в спільній кімнаті з батьком та його співмешканкою.

Зі слів позивачки, батько не цікавиться її життям чи здоров`ям, не піклується про її фізичний чи духовний розвиток та систематично вчиняє відносно неї насильство, яке проявлялось у тому, що її не пускали до квартири, позбавляли сну та їжі, перешкоджали користуватися кухнею та ванною кімнатою.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивачка вважає, що її батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а тому просить задовольнити позовні вимоги.

Щодо правової позиції відповідача

03.08.2021 на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позов за підписом відповідача, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення, зокрема, наступним.

Відповідач вказує, що у зв`язку з досягненням позивачкою повноліття, відносини між ними як батька та дитини припинилися, у зв`язку з чим відсутні порушені права чи інтереси позивачки, які в судовому порядку підлягають захисту, адже остання втратила статус дитини.

Акцентує увагу, що свої батьківські обов`язки він виконував належним чином та не відмовляється надавати допомогу до закінчення позивачкою навчання.

Зазначає, що стосунки між ним та позивачкою були зіпсовані після того, як вона в серпні 2020 вселилася до відповідача без погодження останнього, стала влаштовувати сварки та викликати поліцію, запрошувати представників Служби у справах дітей та скаржитись на вчинення щодо неї насильства.

Звертає увагу, що позивачка свідомо надає суду недостовірну інформацію, приховуючи свої дійсні наміри щодо виселення відповідача з квартири у випадку задоволення позову про позбавлення останнього батьківських прав.

Щодо доводів, викладених у відповіді на відзив

14.09.2021 на адресу Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, за підписом представника позивача - адвоката Федорченка А.М., в якому звертається увага, зокрема, на наступне.

Так представник позивача вказує, що в своєму відзиві відповідач не навів жодних доказів виконання ним батьківських обов`язків та не надав пояснень відносно того, які конкретно обставини він намагається спростувати або підтвердити доданими до відзиву доказами.

Відносно посилань відповідача на недостовірність висновку психолога, представник позивача вказує, що у змісті самого висновку зафіксовано факт уникнення відповідача від спілкування з психологом, а тому заперечення відповідача в цій частині не заслуговують на увагу.

Як вказує представник позивача, доводи відповідача про те, що відносини між сторонами припинилися у зв`язку з досягненням позивачкою повноліття, не заслуговують на увагу, адже саме відповідач, як батько, припинив відносини з позивачкою та поводився з нею негідно, всупереч вимогам моралі та чинного законодавства.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Зі змісту копії свідоцтва про народження позивачки ( ОСОБА_1 ) вбачається, що остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . В графі «батько» зазначений ОСОБА_2 (відповідач).

До матеріалів справи позивачкою долучено копію постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 21.12.2019 у справі № 760/29413/19, якою вирішено визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 (сто сімдесят) гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2020 постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 21.12.2019 щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

Також до матеріалів справи позивачкою долучено копію висновку № 04 від 13.01.2020 психологічного дослідження Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради зі змісту якого вбачається, зокрема, що позивачу ( ОСОБА_1 ) та батьку - ОСОБА_2 , рекомендовано скористатися сімейною медіацією з метою вирішення конфліктної ситуації та питань, пов`язаних з налагодженням позитивних взаємовідносин між собою.

У судовому засіданні 01.02.2022 судом було заслухано свідчення свідків позивача та відповідача, які підтвердили факти та обставини, наведені у позові та відзиві, тобто свідки з боку позивача - факти негативного поводження відповідача по відношенню до позивача, натомість свідки з боку відповідача - навпаки, обставини, які характеризують позитивну поведінку відповідача, як батька.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1- 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Положеннями 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Зі слів позивачки, батько не цікавиться її життям чи здоров`ям, не піклується про її фізичний чи духовний розвиток та систематично вчиняє відносно неї насильство, яке проявлялось у тому, що її не пускали до квартири, позбавляли сну та їжі, перешкоджали користуватися кухнею та ванною кімнатою.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, суд враховує, що положеннями ч. 1 ст. 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Аналогічні норми закріплені також у статті 1 ЗУ «Про охорону дитинства», відповідно до якої дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Згідно ч. 3 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України (відповідна правова позицію викладена у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 686/16902/20, від 13.01.2022 у справі № 733/1295/19).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 686/16902/20 (провадження № 61-11412св21) вказано, що «на час розгляду справи судом ОСОБА_41 досяг повноліття та втратив правовий статус дитини, а тому суди вважали відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років. Колегія суддів погоджується з висновком судів про відсутність безумовних правових підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_42 у контексті цієї справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 219/3759/2014-ц зроблено висновок про те, що на час розгляду справи судом першої інстанції, після скасування заочного рішення, дитині виповнилося 18 років, тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованим і відповідає вимогам матеріального права (стаття 164 СК України). У зв`язку з викладеними інші доводи касаційної скарги не мають правового значення і не впливають на законність, обґрунтованість та справедливість рішення про відмову в задоволенні позову».

Разом з тим, суд звертає увагу, що позов було подано 03.04.2020, тобто за один день до досягнення позивачкою - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повноліття.

Таким чином, позивачка втратила правовий статус дитини 04.04.2020, в той час, як особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років.

З огляду на наведене суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на приписи ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 2-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Зуєвич Л.Л.