Справа № 185/812/22
Провадження № 2/185/1680/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради про визначення розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, суд

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Павлоградської міської ради про визначення розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, в якій просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 майном, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 54,6 кв.м, за життя становила Ѕ частку; визначити, що її частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 54,6 кв.м, становить Ѕ частку.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що вона проживала разом з громадянином ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 25 серпня 2003 року по 30 вересня 2018 року. 01 жовтня 2018 року між ними було укладено шлюб. 15 травня 2014 року, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, ними було придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. У зв`язку з тим, що частка померлого у спільній сумісній власності не визначена і така невизначеність є перешкодою у спадкуванні, так як нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позов з наступних підстав.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 25 серпня 2003 року по 30 вересня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно приймали участь у витратах та вирішували побутові питання.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що 01 жовтня 2018 року Виконавчим комітетом Межиріцької ради Павлоградського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 10, та ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мати померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5 відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, про що надала відповідну заяву.

15 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М., р. № 2-802, згідно якого ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 22 договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М., придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою громадянської дружини покупця ОСОБА_3 , яка у подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , справжність підпису на якій засвідчено 15.05.2014 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М. на нот бланку серії ВТТ № 953392.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини 1 стаття 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Крім того, згідно з частиною 2 цієї статті на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно частини 2 статті 60 Сімейного кодексу вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов`язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана 15 травня 2014 року ОСОБА_2 за спільні кошти під час проживання сім`єю без реєстрації шлюбу і є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно частини 1,2 стаття 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктами 5, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування.

Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає.

Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між подружжям щодо розміру їх часток не було, беручи до уваги презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/2 частці кожному. При цьому в судовому засіданні не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників спірної квартири.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд вважає обставини, зазначені у позовній заяві, такими, що відповідають дійсності та повністю доведеними, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради про визначення розміру частки співвласника у спільному сумісному майні - задовольнити у повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 майном, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 54,6 кв.м, за життя становила Ѕ частку.

Визначити, що частка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 54,6 кв.м, становить Ѕ частку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач Павлоградська міська рада, місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 95, м. Павлоград, Дніпропетровська область, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 33892721.

Суддя В.М. Бондаренко