2/465/1092/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18.04.2022 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 та його членів сімї із квартири АДРЕСА_1 .

Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що в 2015 році відповідач позичив у позивача 32 тисячі євро. Крім того, 08 грудня 2015 року між сторонами укладений іпотечний договір. 12 листопада 2020 р. переоформлено в управлінні державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради право власності на заставне майно . Так, власником квартири АДРЕСА_2 став ОСОБА_1 . Проте, відповідач із членами своєї сім`ї не покинули приміщення такої квартири та чинять перешкоду в доступі до такої.

На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив такі задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечив.

В судове засідання відповідач повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Так, суд звертає увагу на те, що на момент розгляду справи у судді було відсутнє клопотання про відкладення розгляду справи. Більше того, суд звертає увагу на те, що відповідач систематично подає одні і ті самі клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про затягування процесу.

Враховуючи повторну неявку відповідача у судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України).

Судом встановлено, що 08 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання грошових коштів у розмірі 32 000 євро.

Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві позику не пізніше 08.12.2017 р.

Крім того, 08 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також іпотекодержателем ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно умов якого Іпотекодержатель має право у випадку не виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором позики отримати задоволення за рахунок заставленого майна.

26.07.2020 р. позивач скерував відповідачу попередження щодо повернення боргу.

Так, згідно наданого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06.10.2020 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні норми також передбачені ст. ст. 572, 589, 590 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу».

Згідно з ч.3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР та ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР виселення громадян з жилих приміщень, при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення здійснюється без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст.ст. 109, 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому згідно до ст. 391 ЦК України «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном».

За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».

Судом встановлено, що відповідач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Даний факт ніким не заперечується. У добровільному порядку ОСОБА_3 не знятий з реєстрації.

Згідно з п.1 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Житлове законодавство також широко використовує поняття «член сім`ї». Так, ст. 64 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР) до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Суд звертає увагу на те, що позивач просить висилити та зняти з реєстрації членів сім`ї відповідача, однак, цим поняття «члени сім`ї» не визначено коло осіб, права чи обов`язки яких би порушувалися цим позовом.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть».

Як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині виселення ОСОБА_3 . Вимога про зняття з реєстрації не підлягає до задоволення, оскільки така не належить до компетенції суду. Більше того, вимога щодо виселення членів сім`ї, також не підлягає до задоволення, так як позивач не визначив коло сторін права чи обовязки, яких би зачіпалися.

На підставі ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

На основі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12,13,258,259,263,265,280,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням,- задоволити частково.

Виселити ОСОБА_2 , іпн НОМЕР_1 , за адоесою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.

В решті вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , іпн НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Ванівський Ю.М.