справа № 754/293/20 головуючий у суді І інстанції Лісовська О.В.
провадження № 22-ц/824/5757/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЖванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк», поданою представником - адвокатом Кочіним Геннадієм Івановичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 150 000, 00 дол. США та зобов`язався повернути кредит щомісячно частками не пізніше 16.05.2028 року. В забезпечення належного виконання своїх кредитних зобов`язань, ОСОБА_2 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73, 60 кв.м., про що між сторонами 16.05.2007 року був підписаний та нотаріально посвідчений договір іпотеки № 54651 за реєстр. №2286. Як зазначає позивач, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за Договором, внаслідок чого станом на 11.12.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 379327, 82 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 139285, 68 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 134889, 98 дол. США, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в сумі 105152, 16 дол. США. На підставі договору іпотеки, укладеного з ОСОБА_2 , обтяження на квартиру, що є предметом спору, зареєстровано в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179472320 від 02.09.2019 року позивачу стало відомо, що вказана квартира була відчужена та згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М. Записи про заборону на нерухоме майно та про іпотеку були вилучені з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року, яким визнано договір іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року недійсним. В подальшому зазначене рішення було скасовано. На підставі викладеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», яка виникла внаслідок невиконання ОСОБА_2 умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, реєстраційний номер майна у РПВН 32378779, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,60 кв.м., житловою площею 31,40 кв.м., що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №54651 від 16.05.2007 року, за реєстровим №2286 та на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути судовий збір.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково.

05.03.2021 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2021 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року по цивільній справі за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, Акціонерне товариство «УкрСиббанк», через представника - адвоката Кочіна Геннадія Івановича, подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути судові витрати.

При цьому, зазначає, що Договір іпотеки є дійсним з моменту його нотаріального посвідчення та створює відповідні права та обов`язки, а факт відсутності у Державному реєстрі речових прав реєстрації обмежень іпотекою вказаного нерухомого майна не свідчить про припинення зобов`язальних відносин сторін, що ґрунтуються на іпотечному договорі. Зазначає, що подання позову до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перериває позовну давність за вимогою до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. А відтак, пред`явивши в 2010 році позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості Позивачем перервано строк позовної давності лише на вимогу про стягнення заборгованості, а не на вимогу про стягнення на предмет іпотеки, тому суд помилково зазначив про пропуск позовної давності до відповідача. Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179472320 та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна, право власності на нерухоме майно, від 02 вересня 2019 Позивачу стало відомо про те, що майно, яке є предметом іпотеки, зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2011 року приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М.

Вказує на те, що при розгляді позовних вимог АТ «Укрсиббанк» судом першої інстанції належним чином не досліджено умови Кредитного договору та не визначено чи встановлює кредитний договір проценти за неправомірне користування грошовими коштами та їх розмір, відповідно не надано належної оцінки спірним правовідносинам та не встановлено домовленість сторін щодо нарахування процентів. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за договором не припинилося, а триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Наголошує, що позивач має повне та беззаперечне право на нарахування процентів та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі, з огляду на наявні у справі докази та положення ст.ст. 625, 1048, 1049 ЦК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак відзиву до суду не надходило.

Представник апелянта в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 150000, 00 дол. США строком до 16.05.2028 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % річних (а.с. 18-21, т. 1).

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 16.05.2007 року, станом на 11.12.2019 року ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 379327, 82 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 139285, 68 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 134889, 98 дол. США, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в сумі 105152, 16 дол. США (а.с. 40-53, т. 1).

На забезпечення виконання зобов`язань 16.05.2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №54651, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 27-28, т. 1).

При укладенні іпотечного договору 16.05.2007 року було встановлено заборону відчуження на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка накладена приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. 16.05.2007 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року позов ОСОБА_2 до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено та визнано Договір іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника відділення № 838 АКІБ «УкрСиббанк» Єрьоміна С.О., посвідченим ОСОБА_5 , приватним нотаріусом КМНО, зареєстрований за № 2286, недійсним в цілому. Припинено взаємні права та зобов`язання сторін за Договором іпотеки № 54651 від 16.05.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника відділення № 838 АКІБ «УкрСиббанк» Єрьоміна С.О., посвідченим ОСОБА_5 , приватним нотаріусом КМНО, зареєстрований за № 2286, шляхом припинення договору іпотеки. Знято заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, яка накладена приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М., 16.05.2007 зареєстрований за №2287, у зв`язку з посвідченням договору іпотеки 16.05.2007, зареєстрований за номером 54651.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, право власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - квартира АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 07.02.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 24.11.2011 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди передано до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2012 року позовну заяву ОСОБА_2 до АКІБ «УкрСиббанк», треті особи - приватний нотаріус КМНО Чернокур О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди залишено без розгляду.

Водночас рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2010 року у справі № 2-6329/10 позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість 1 367 206,73 грн.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що ПАТ «УкрСиббанк» скористалось правом, що передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України та звернулось з позовом про дострокове стягнення кредиту до Деснянського районного суду м. Києва, чим змінило порядок, умови і строк виконання зобов`язань за кредитним договором. На час звернення з таким позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості вважається, що настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі. ПАТ «УкрСиббанк» використало право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафу за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

З огляду на те, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся із вимогою про дострокове повернення кредиту та відсотків за його користування в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, ним установлено новий строк виконання основного зобов`язання, що співпадає із датою пред`явлення дострокової вимоги за договором кредиту, отже, строк позовної давності за кредитним договором почав спливати з 2010 року, тобто з дати звернення до суду з відповідним позовом, 26.08.2010 року (а.с. 9 т. 2).

Відповідно до умов Договору іпотеки іпотекодатель передав в іпотеку належне йому майно у забезпечення виконання основного зобов`язання, а іпотекодержатель набув право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця (п.1.1. Договору іпотеки). Таким чином, на підставі договору іпотеки виникла вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця (майнового поручителя), що є відмінною від вимоги про стягнення заборгованості та виникла не з Кредитного договору, а саме із Договору іпотеки.

У відповідності до положень Договору іпотеки сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності, таким чином підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у 2010 році змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця) ОСОБА_2 протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Отже, з огляду на вищезазначене право на звернення стягнення на предмет іпотеки у іпотекодержателя виникло з моменту невиконання основного зобов`язання за зміненим строком виконання основного зобов`язання на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, а саме, з вересня 2010 року. Зважаючи на те, що до вимог до Договору іпотеки підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у 3 роки, то строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки збіг у вересні 2013 року.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

А відтак, доводи апелянта щодо наявності у нього права на нарахування процентів за користування кредитними коштами та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі є необґрунтованими.

Отже, встановивши, що банк у 2010 році звертався до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зміну банком строку виконання зобов`язань за кредитним договором з 16 травня 2028 року на 28 серпня 2010 року та необґрунтованість заявлених банком вимог в частині нарахованих банком сум заборгованості за відсотками за кредитним договором після 30 вересня 2010 року, часу ухвалення рішення судом щодо дострокового стягнення всієї суми боргу, в тому числі відсотків у розмірі 225 127 грн. 48 коп. (28 427 дол. США відповідно до позовної заяви).

За таких обставин, збільшення розміру заборгованості в частині нарахованих відсотків до розміру 105 152,16 дол. США є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

У відповідності до положень Договору іпотеки сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності, таким чином підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у 2010 році банк змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця) протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Отже, враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки у іпотекодержателя виникло з моменту невиконання основного зобов`язання за зміненим строком виконання основного зобов`язання на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, а саме, з 30 вересня 2010 року.

Зважаючи на те, що до вимог до Договору іпотеки підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у 3 роки, то строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки збіг 30 вересні 2013 року.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Отже, встановивши, що 14 липня 2021 року стороною відповідача заявлено про застосування позовної давності, суд першої інстанції, з урахуванням звернення до суду з цим позовом 10 січня 2020 року, тобто майже через 6,5 років дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав пропуску банком строку позовної давності.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині правомірності нарахування заборгованості за процентами відповідно до ст. 625 ЦК України та пункту 1.3.1 Договору, оскільки зі змісту пункту 1.3.1 Договору вбачається, що відсоткова ставка в розмірі 12%, яка в подальшому підлягає перегляду, погоджувалася сторонами, як розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, і тому, доводи апелянта, що це був розмір відсотків визначений сторонами як відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язань є безпідставними і необґрунтованими. Апелянт помилково ототожнює проценти за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України) та проценти, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачену ст. 625 ЦК України, які мають різну правову природу.

Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану представником - адвокатом Кочіним Геннадієм Івановичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова