Справа № 149/3619/21
Провадження № 22-ц/801/1345/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 рокуСправа № 149/3619/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Хмільницька об`єднана територіальна громада Хмільницької міської ради,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Хмільницької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (будинок) за набувальною давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 травня 2022 року, ухвалене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Павлюк О.О., дата складення повного тексту рішення 31 травня 2022 року,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Хмільницької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (будинок) за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 2002 проживає та користується частиною будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Власники вказаного будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 26 вересня 2016 року у письмовій заяві відмовились від своїх часток у вказаному домоволодінні.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом в якому позивач ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у позивача відсутня така обов`язкова умова набуття права власності за набувальною давністю, що визначена в ч. 1 ст. 344 ЦК України, як добросовісність, не встановлено і безтитульності володіння. Натомість, встановлено, що будинок АДРЕСА_2 взято на облік виконавчим комітетом Хмільницької міської ради як безхазяйне майно 20 вересня 2018 року, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про визнання права власності за нею за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами частково, за адресою АДРЕСА_2 , (у розмірах частко які раніше належали ОСОБА_2 на 7/30 частки, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на 14/30 частки даного будинковолодіння).

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції помилково взяв до уваги довідку Хмільницької міської ради, оскільки з такої не вбачається дотримання процедури набуття у власність безхазяйної речі. Поряд з цим вважає, що місцевий суд помилково дійшов висновку про її обізнаність дійсних власників спірного житлового будинку та її вселення у останньому із дозволу цих власників, оскільки в матеріалах справи міститься письмово засвідчений лист вказаних осіб про відмову від часток житлового будинку від 21 квітня 2004 року, з якого позивач фактично і проживає.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

01 серпня 2022 року від Хмільницької міської ради Вінницької області надійшла заява в якій зазначили, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду та проводити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно листа КП "Вінницьке ООБТІ" № 2451/1/01-7/20 від 22 вересня 2020 року (копія на а.с. 10), у відповідності до інвентаризаційної справи № 8177, станом на 31 грудня 2012 року, право спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 зареєстровано КП "Вінницьке ООБТІ" та записано в реєстрову книгу за реєстрованим № 3-983 за: ОСОБА_5 (3/20 частки), ОСОБА_6 (3/20 частки), ОСОБА_4 (14/30 частки), ОСОБА_2 (7/30).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Хмільницькою державною нотаріальною конторою 01 лютого 1984 року за реєстром № 138, ОСОБА_7 продала ОСОБА_5 3/10 частини будинку з відповідними до нього господарчими будівлями, що під АДРЕСА_3 (а.с. 78-79).

Згідно свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Хмільницькою державною нотаріальною конторою 30 травня 1990 року право власності в спільному майні подружжя придбаному ними в період зареєстрованого шлюбу належить чоловікові ОСОБА_5 та дружині ОСОБА_6 по 1/2 кожному. Спільне майно подружжя складається з 3/10 частини житлового будинку з відповідними до нього господарчими будівлями, що під АДРЕСА_3 (а.с.80).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294946507, сформованої 17 січня 2022 року, вбачається, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_2 , 20 вересня 2018 року, взятий на облік безхазяйного нерухомого майна на підставі відповідного рішення, індексний номер рішення 43103374 від 20 вересня 2018 року (а.с. 40-41).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Для того, щоб у добровільному порядку припинити своє право власності на нерухоме майно власнику слід звернутися до суб`єкта державної реєстрації або нотаріуса з відповідною заявою.

Так, відповідно до п. 2.1 тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Схожі за змістом положення також містяться в пункті 76 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, яким передбачено, що для державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв`язку з відмовою власника від права власності подається документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав)

За результатом розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або рішення щодо відмови у взятті на такий облік. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна вносить до спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості.

З системного аналізу вказаних норм, вбачається, що якщо річ підлягає державній реєстрації (як от спірне нерухоме майно), то право власності на неї припиняється не з моменту відмови власника, а з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Натомість, матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів звернення усіх відповідачів, тобто співвласників спірного майна саме до Державного реєстратора із заявою про відмову від своїх часток у володінні будинком та прийнятим відповідним рішенням за результатами такого звернення.

Відтак, відмова яка міститься в матеріалах справи (а.с. 11) за відсутності державної реєстрації не породжує для сторін правових наслідків, як і копія доданого позивачем письмового листа від 26 вересня 2016 року (а.с. 12), оригінал якого, для оцінки його як доказу на предмет належності і допустимості, нею не надано, на що вірно звернено увагу судом попередньої інстанції.

Вказані висновки місцевого суду, позивачем не спростовано.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Поряд з цим, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294946507, сформованої 17 січня 2022 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 , взято на облік безхазяйного нерухомого майна 20 вересня 2018 року та оформлене Хмільницькою міської радою відповідним рішенням із його державною реєстрацією (а.с. 40-41), в зв`язку з чим не заслуговують на увагу покликання в апеляційній скарзі на недотримання Хмільницькою міською радою процедури набуття у власність безхазяйної речі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета