Справа № 215/712/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого, судді Камбул М.О., при секретарі судового засідання Таран О.В., розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),-

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій просить скасувати постанову державного виконавця Тернівського відділу ДВС від 10.05.2022 по виконавчому провадженню № 68970388, про відкриття виконавчого провадження, та зобов`язати державного виконавця Тернівського відділу ДВС Маняхіну О.С. закінчити виконавче провадження № 68970388 відносно боржника нього, виключити відомості про нього з Єдиного реєстру боржників, та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, також стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування скарги вказує, що 06.06.2022, з Єдиного реєстру боржників, боржник ОСОБА_1 дізнався про існування виконавчого провадження № 68970388. 17 червня 2022 року, представник скаржника адвокат Лисенко О.А. отримав поштовим рекомендованим повідомленням постанову про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу, з якої вбачається, що підставою для відкриття виконавчого провадження послугував виконавчий лист виданий Терінвським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 215/712/19 від 15.10.2019. Як вбачається з відповіді наданої Начальником Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Людмилою Понамаренко, виконавчий лист надійшов на виконання 09.05.2022. 10.05.2022 державним виконавцем Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіною О.С. відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України. У виконавчому листі пред`явленому до виконання зазначено дату набрання рішенням суду законної сили 15.11.2019 та строк пред`явлення листа до виконання до 15.02.2020. Натомість, згідно інформації про виконавче провадження, дата надходження виконавчого документа до державного виконавця 09.05.2022, тобто поза межами строку встановленого ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим звернувся до суду.

Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляд справи повідомлений належним чином.

Представник скаржника ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, якою просить задовольнити скаргу на дії (бездіяльність) державного виконавця, та розглядати справу за його відсутності та відсутності скаржника .

Представник Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Наумчак К.Ю. в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду 05.07.2022 надала суду відзив на скаргу. Вказує, що на виконання до Тернівського відділу ДВС 20.11.2019 надійшов від стягувача виконавчий лист №215/712/19, виданий Тернівським районним судом міста Кривого Рогу, про стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 768,40 грн. на користь держави, в особі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, та, у зв`язку з великою завантаженістю оператора комп`ютерного набору відділу вищезазначений виконавчий документ був зареєстрований в автоматизованій системі виконавчих проваджень 09.05.2022. 10.05.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття ВП за АСВП №68970388, та направлено сторонам ВП поштовим відправленням. Вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята державним виконавцем у спосіб, на підставі та в межах повноважень наданих ЗУ «Про виконавче провадження». Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що недоведені її спричинення саме діями відповідача, відсутні належні докази, що підтверджують сам фат заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру, тому просить відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, що передбачено ч. 2 ст. 450 ЦПК України.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.06.2022 прийнято до розгляду та призначено розгляд скарги на 10-30 год. 05.07.2022, та задоволено заяву ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано у Тернівському відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії матеріалів виконавчого провадження за № 68970388 про стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 768,40 грн. на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України.

05.07.2022 справу знято з розгляду до 09-30 год. 02.08.2022, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні.

Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що скаргу слід задовольнити частково.

Згідно ст.129 Конституції України передбачено обов`язковість судового рішення.

Статтею 6 § 1 Конвенції передбачається, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.ст.1, 2 даного ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Положеннями ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», на виконавця покладено обов`язок ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на виконання до Тернівського відділу ДВС у місті Кривому Розі 20.11.2019 надійшов від Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області виконавчий лист №215/712/19, виданий 15.11.2019 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу, на підставі рішення суду від 15.10.2019 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, у зв`язку із продовженням навчання, у якому зазначено про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судового збору в розмірі 768,40 грн. на користь держави. Рішення набрало законної сили 15.11.2019. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 15.02.2020, що також підтверджується письмовими запереченнями представника Тернівського ВДВС (а.с. 17-19, 21, 23, 24).

09.05.2022 виконавчий лист №215/271/19 від 15.11.2019 був зареєстрований в автоматизований системі виконавчих проваджень.

Державним виконавцем Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіною О.С. 10.05.2022, на підставі виконавчого листа №215/271/19 від 15.11.2019, відкрито виконавче провадження №68970388, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави, в особі Тернівського районного суду міста Кривого Рогу судового збору в розмірі 768,40 грн. (а.с. 10).

16.05.2022 постановою державного виконавця Тернівського відділу ДВС, в межах виконавчого провадження №68970388, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_1 (а.с. 25).

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Таким чином, виконавчий лист №215/271/19 від 15.11.2019 пред`явлено до виконання 20.11.2019, строк пред`явлення якого встановлено до 15.02.2020, тільки 09.05.2022 вказаний виконавчий документ був зареєстрований в автоматизованій системі виконавчих проваджень, та 10.05.2022 державним виконавцем Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіною О.С. було відкрито виконавче провадження №68970388, тобто з пропуском строку пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що приймаючи до виконання виконавчий лист № 215/271/19 від 15.11.2019 та виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було порушено вимоги ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», що передбачає повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому суд вважає необхідним скасувати постанову державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіної О.С. від 10.05.2022 у виконавчому провадженні №68970388 про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює випадки, коли виконавче провадження підлягає закінченню.

Враховуючи те, що постанова державного виконавця від 10.05.2022 про відкриття виконавчого провадження № 68970388 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави, в особі Тернівського районного суду міста Кривого Рогу скасована судом як незаконна, підстави для закінчення виконавчого провадження, якого фактично не існує, у зв`язку зі скасуванням постанови про його відкриття, відсутні.

На підставі ч.7 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження», відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

В свою чергу, згідно п. 7 Розділу ХІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 року № 2432/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 року за № 1126/29256, у разі скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Вищевказане свідчить про те, що виключення відомостей про особу боржника з Єдиного реєстру боржників відноситься до повноважень державного виконавця, що мають бути здійснені останнім у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Щодо вимог представника скаржника про скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, хоча така норма і міститься у ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», однак в даному випадку представником ОСОБА_2 не конкретизовано, які саме інші заходи та дії, які були проведені у вищевказаному виконавчому провадженню треба скасувати, суд вважає, що вказана вимога є некоректною та необґрунтованою, тому слід відмовити в цій частині скарги.

Щодо вимоги скаржника про стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч.1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (Постанова ВС від 13.05.2020 у справі №638/8636/17-ц).

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (Постанова ВП ВС від 08.04.2020 у справі №180/1560/16-а).

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, скаржником належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, внаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця Тернівського відділу ДВС, також причинно-наслідкового зв`язку між, як вважає скаржник, завданою йому моральною шкодою та допущеної з боку Тернівського ВДВС діями (бездіяльністю), яка це спричинила, суду не надав. Крім того, скаржником не зазначено у чому саме полягає моральна шкода, а також не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи аналіз викладених норм права, також не надання скаржником належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і діями (бездіяльністю) Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, суд вважає необхідним в частині скарги щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Статтею 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, в якості доказу понесених витрат на правничу допомогу, отриману від адвоката Лисенко О.А., надано Договір про надання правничої допомоги від 26.07.2019, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лисенком О.А., розрахунок витрат на суму 8500 грн.

Доказів оплати понесених витрат на правничу допомогу суду не надано.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, та від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Так, у п. 2.1 Договору про надання правничої допомоги від 26.07.2019 зазначено, що сторони домовились про те, що оплата правничої допомоги здійснюється на умовах попередньої оплати або після фактичного виконання процесуальної дії про що сторонами підписується акт прийому-передачі виконаних робіт. При цьому, за актом прийому-передачі виконаних робіт клієнт сплачує адвокату гонорар протягом 30 днів з моменту підписання Акту виконаних робіт, крім попередньої оплати.

При цьому, акту прийому-передачі виконаних робіт з повним розрахунком у справі відсутній, який передбачений умовами Договору, також не містять матеріали справи документи, що свідчать про оплату гонорару або попередньої оплати за послуги адвоката, та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що скаржник ОСОБА_1 фактично поніс витрати на правничу допомогу.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справах у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Крім того, слід звернути увагу на те, що договір про надання правничої допомоги було укладено 26.07.2019, а до суду звернувся зі справою майже через три роки після укладання договору, а саме 24.06.2022. Вказаний договір не містить посилань по якій саме справі ОСОБА_1 звернувся до адвоката за правовою допомогою, також в самому договорі не зазначена сума гонорару, яку повинен сплатити ОСОБА_1 .

Так, оскільки фактичні витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 8500 грн. не підтверджені належними доказами, до суду не надано жодної квитанції чи будь-якого іншого платіжного документу оплати скаржником адвокату суми наданих послуг, не надано акту виконаних робіт, тому суд вважає необхідним у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

На підставі Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 23, 1167, 1174, 1173 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 259, 260, 447, 450, 452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.

Скасувати постанову державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіною О.С. про відкриття виконавчого провадження № 68970388 з примусового виконання виконавчого листа № 215/271/19 від 15.11.2019, виданого Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави, в особі Тернівського районного суду міста Кривого Рогу судового збору в розмірі 768,40 грн.

Зобов`язати державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Маняхіною О.С. виключити з Єдиного реєстру боржників відомості щодо боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвалу складено та підписано суддею 02 серпня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. У разі якщо ухвалу не було вручено у день її складання, учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

СУДДЯ: