КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 760/7057/21 Головуючий у суді першої інстанції - Ішуніна Л.М.
Номер провадження № 22-ц/824/5069/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19 лютого 2020 року по 20 січня 2021 року в розмірі 313 260 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 18 жовтня 2018 року він працював на посаді заступника генерального директора з якості у ДП «КБ «Артилерійське озброєння» та 19 лютого 2020 року його було звільнено з посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказував, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі №760/6904/20 на його користь стягнуто з ДП «КБ «Артилерійське озброєння» заборгованість із заробітної плати в розмірі 232 306,61 грн.

Позивач вважає, що оскільки його було звільнено 19 лютого 2020 року, а заборгованість по заробітній платі в повному обсязі була виплачена лише 20 січня 2021 року, тому з відповідача на його користь необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на користь ОСОБА_1 110 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1 096,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішеннязмінити та стягнути з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 313 260 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів.

Апелянт вказує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені частиною 1 статті 117 КЗпП строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наголошує на тому, що з дня звільнення та до дня розрахунку він був не працевлаштований та мав скрутне матеріальне становище, знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні невідкладної хірургії КАХ з 20 березня 2020 року по 24 березня 2020 року, після чого проходив реабілітацію та знаходився під наглядом сімейного лікаря близько двох місяців, на що було витрачено значні матеріальні кошти, а тому порушився його звичний уклад життя та він був змушений знаходити інші засоби до свого існування, лікування, оплати комунальних послуг тощо.

Апелянт вважає, що відповідачем не доведено відсутність його вини у невиплаті належних йому сум при звільненні протягом значного проміжку часу, а посилання відповідача та скрутне матеріальне становище державного підприємства, зумовлене відсутністю державного оборонного замовлення, взагалі не доведеним в суді першої інстанції, оскільки жодного доказу на підтвердження такого скрутного матеріального становища стороною надано не було.

Крім того апелянт вказує, що епідеміологічна ситуація в країні у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби не може слугувати підставою для не виконання обов`язку, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Шумов В.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду в частині суми стягнення за затримку розрахунку при звільненні змінити та стягнути з відповідача у справі на користь позивача 313 260 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів.

Представник відповідача у справі до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.124-125, 128), тому суд з врахуванням положень, визначених ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянув вказану справу у відсутність вказаного учасника справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 18 жовтня 2018 року прийнятий на роботу у ДП «КБ «Артилерійське озброєння» на посаду заступника генерального директора з якості (а.с.8).

Відповідно до копії витягу із наказу ДП «КБ «Артилерійське озброєння» від 19 лютого 2020 року за № 41-К ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відмови від переведення на запропоновані вакантні посади, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.9).

Відповідно до розрахункового листка за лютий 2020 року за ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» рахується заборгованість перед позивачем на кінець місяця у сумі 234 306,61 грн (а.с.10).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі №760/6904/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 232 306,61 грн (а.с.11-12)

30 грудня 2020 року та 20 січня 2021 року відповідачем здійснено безготівкове перерахування заборгованості по заробітній платі в сумі 232 306,61 грн тобто проведено повний розрахунок по заборгованості по заробітній платі (а.с.13-14).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині не проведення відповідачем своєчасного розрахунку по виплаті заробітної плати звільненому працівнику. Разом із тим, визначаючи суму стягнення та зменшуючи її розмір до 110 000 грн, суд першої інстанції, враховував співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати та середньоденної заробітної плати за відповідний період, а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, беручи до уваги причини затримки розрахунку, наведені відповідачем та те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, а також врахував принцип розумності, справедливості та пропорційності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд встановив, що на момент звільнення позивача 19 лютого 2020 року із займаної посади за ініціативою власника/роботодавця заборгованість із нарахованої та невиплаченої заробітної плати становила 234 306,61 грн. Вказаний факт сторонами не заперечується та підтверджується обставинами, викладеними в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у цивільній справі №760/6904/20.

Із витягів із банківських платежів від 30 грудня 2020 року та 20 січня 2021 року вбачається, що відповідач провів повний розрахунок по виплаті заборгованості заробітної плати лише 20 січня 2021 року (а.с.13-14).

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд першої інстанції визначив правильним розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 313 260 грн (1380 х 227), виходячи із періоду затримки 227 днів (з 19 лютого 2020 року до 20 січня 2021 року) та розміру середньоденного заробітку 1380 грн.

У вказаній справі вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 110 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

До подібного правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20) та у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 740/973/20 (провадження № 61-10850св21), від 29 червня 2022 року у справі справа № 756/9470/20 (провадження № 61-20442св21).

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень ЦПК України, КЗпП та судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 серпня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв