Головуючий у І інстанції Галась І.А.
Провадження №22-ц/824/6546/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з під арешту,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з під арешту, у якому просив суд зняти арешт з належного йому автомобіля марки Chevrolet модель Lacetti, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий хетчбек, № кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , накладений постановою державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 липня 2011 року у виконавчому провадженні № 27634096 та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30 травня 2014 року у виконавчому провадженні № 41073107.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що на виконанні відповідача перебувало виконавче провадження № 27634096 із примусового виконання постанови ВДАІ Деснянського району м. Києва ПС1 № 081204 про стягнення з позивача суми штрафу у розмірі 255 грн.

Постановою відповідача від 15.07.2011 року накладено арешт на майно позивача, зокрема на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti, рік випуску 2005, д.н.з. НОМЕР_2 .

У подальшому, постановою відповідача від 31.01.2014 року повернуто виконавчий документ стягувачу, однак при цьому не скасовано арешт, накладений постановою від 15.07.2011 року.

Крім того, на виконанні відповідача перебувало виконавче провадження № 41073107 із примусового виконання постанови ВДАІ Деснянського району м. Києва АА2 № 858866 про стягнення з позивача суми штрафу у розмірі 510 грн.

Постановою відповідача від 30.05.2014 року накладено арешт на майно позивача, зокрема на автомобіль.

У подальшому, постановою відповідача від 30.05.2014 року повернуто виконавчий документ стягувачу, при цьому відповідачем не скасовано арешт, накладений постановою від 30.05.2014 року.

На даний час позивач має намір продати належний йому автомобіль, для чого він звернувся в Регіональний сервісний центр МВС для зняття автомобіля з обліку. Однак, йому було відмовлено у знятті автомобіля з обліку у зв`язку із тим, що на автомобіль накладено арешт згідно постанови державного виконавця ВП № 27634096 від 15.07.2011 та ВП № 41073107 від 30.05.2014 року.

25.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з його автомобіля.

Листом від 09.06.2021 року № Д-7 відповідач повідомив позивачу, що питання відновлення та подальшого завершення виконавчого провадження може бути врегульоване в судовому порядку, як це передбачено вимогами Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, відповідач зазначив, що постанови ВДАІ Деснянського району м. Києва ПС1 № 081204 та АА2 № 858866 повторно на виконання до нього не надходили.

Наразі суми адміністративних штрафів, накладених на позивача згідно постанов ВДАІ Деснянського району м. Києва ПС1 № 081204 та АА2 № 858866, ним сплачені.

Таким чином, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, виконавчі провадження є знищеними, що унеможливлює проведення відповідачем будь-яких виконавчих дій, в тому числі і по зняттю арешту.

Накладення арешту на майно порушує права позивача, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, у зв`язку із чим, враховуючи фактичну сплату сум штрафів, а також враховуючи, що на виконанні відповідні виконавчі документи не перебувають, а виконавчі провадження знищені за закінченням терміну їх зберігання, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звільнення майна з під арешту.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що на момент звернення до суду з даним позовом до відповідача, строк повторного пред`явлення виконавчого документа (постанови ВДАІ) до виконання (3 місяці) закінчився, а матеріали ВП № 27634096 були знищені за строками зберігання (1 рік), тому у завершеному виконавчому провадженні матеріали якого знищені, державний виконавець не має права (а також технічної можливості внесення відповідних записів до АСВП), вчиняти будь-які виконавчі дії, зокрема і знімати накладені раніше арешти. Відтак, звернення із скаргою на рішення виконавця про накладення арешту на майно після того, як виконавче провадження завершене, а його матеріали знищені, не вважатиметься ефективним засобом захисту прав позивача.

Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Так, на момент звернення до суду з даним позовом до відповідача, позивач не являвся боржником у виконавчому провадженні № 27634096, оскільки з моменту закінчення виконавчого провадження 30.05.2014 року, позивач не є стороною даного провадження, відтак єдиний ефективний спосіб захисту майнових прав позивача на автомобіль - це звернення до суду в порядку цивільного судочинства (оскільки спір носить цивільно-правовий характер - пов`язаний з правом власності на майно) з позовом про звільнення майна (автомобіля) з-під арешту.

При цьому, позивачем враховано висновки, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), і обраний ним спосіб захисту їм не суперечить.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні відповідача перебувало виконавче провадження № 27634096 із примусового виконання постанови ВДАІ Деснянського району м. Києва ПС1 № 081204 про стягнення з позивача ОСОБА_1 суми штрафу у розмірі 255 грн., а також виконавче провадження № 41073107 із примусового виконання постанови ВДАІ Деснянського району м. Києва АА2 № 858866 про стягнення з позивача ОСОБА_1 суми штрафу у розмірі 510 грн.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 липня 2011 року державним виконавцем Деснянського відділу ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м.Київ) накладено арешт на майно, зокрема на легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti», рік випуску: 2005, д.н.з. НОМЕР_2 , яке належить ОСОБА_1

31.01.2014 року та 30.05.2014 року державним виконавцем згідно п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно відповіді Деснянського відділу ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м.Київ) від 09.06.2021 року № Д-7 чинним законодавством не встановлено обставин, за якими державний виконавець наділений повноваженнями на повторне завершення виконавчого провадження, яке завершене (закінчене) у період, що минув. Також не допускається законодавством внесення змін у прийняті постанови та зміна прийнятої постанови із «Повернення виконавчого документу стягувачу» на «Закінчення виконавчого провадження», а також внесення інших обставин, які не існували або не були відомі на момент прийнятого рішення.

Таким чином, судом встановлено, що під арештом перебуває належне ОСОБА_1 майно, а саме легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti», рік випуску: 2005, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить заявнику на праві власності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, тому заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України "Про виконавче провадження" , в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття арешту з нього може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Тобто, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Позивач ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні, тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суду першої інстанції після встановлення тієї обставини, що позивач був боржником у виконавчому провадженні, належало закрити провадження у справі, оскільки законом у цьому випадку передбачено інший спосіб судового захисту.

Такі висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року по справі №712/12136/18.

Зокрема, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, прийняв позов до розгляду, розглянув справу та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , хоча повинен був закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суд першої інстанції розглянув в порядку позовного провадження справу, яка підлягала розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 та в порядку ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 374, 377, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року - скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з під арешту - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: