Провадження № 2/344/651/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 500 000,00 грн.; стягнення судових витрат

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 500 000,00 грн.; стягнення судових витрат, посилаючись на те, що він з 22.03.2007 року по 01.04.2021 року перебував у шлюбі з відповідачкою. 19.09.2018 року відповідачка отримала від нього позику в загальній сумі 500 000 грн. на її власні потреби, а саме 19.09.2018 року отримала позику в сумі 150 000 грн, 15.08.2019 року 200 000 грн. та 21.09.2020 року в сумі 150 000 грн. Відповідно до домовленостей відповідачка зобов`язалась повернути йому кошти в межах трьох років з дня отримання, або ж по першій його вимозі. 22.06.2021 року ним було направлено претензію відповідачці з проханням повернути йому кошти в сумі 500 000 грн в строк до 02.07.2021 року, однак кошти по жодній із позик відповідачка не повернула. Просив стягунти з відповідачки ОСОБА_2 на його користь борг за договорами позики, в загальній сумі 500 000 грн. та судові витрати.

02.09.2021 року представник відповідачки подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що жодного разу відповідачка не просила ніякої позики у позивача, оскільки в цьому не було жодної проблеми, їх сім`я була забезпечена, покупок на такі великі суми особисто відповідачка не робила. Про те, що коли сімейні кошти відповідачка клала на депозит в призначенні платежу позивач зазначив надання позики відповідачці стало відомо лише в 2021 році з позовної заяви. Оскільки жодного договору позики між позивачем та відповідачем не укладала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.19-20).

13.09.2021 року позивач подав заперечення на відзив, в якому зазначив, що твердження представника відповідача є неправдиві та перекручені, оскільки в серпні 2018 року ОСОБА_2 попросила його щоб він позичив їй кошти на особисті потреби в розмірі 500 000 грн. Він немав можливості надати їй таку позику одномоментно, тому спочатку 19.09.2018 року він через банк надав їй позику в сумі 150 000 грн., а в подальшому 15.08.2019 року 200 000 грн., та 21.09.2020 року 150 000 грн. В платіжних документах було чітко зазначено, що це була позика відповідачці від нього, і між ними була домовлність, що вона поверне йому ці кошти по першій вимозі. Просив позов задоволити (а.с.29-30).

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав навдених у позові, просив задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечила, просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.03.2007 року, та 01.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (а.с.9).

На підтвердження укладення між сторонами договорів позики позивач надав копії квитанцій про перерахування коштів відповідачці, а саме: платіжне доручення №189 від 19.09.2018 року в розмір 150 000 грн., отримувач ОСОБА_2 , в якому призначення платежу зазначено надання позики від ОСОБА_1 ; меморіальний ордер №72 від 15.09.2019 року в розмір 200 000 грн., отримувач ОСОБА_2 , в якому призначення платежу зазначено надання позики від ОСОБА_1 ; меморіальний ордер № від 21.09.2020 року в розмір 150 000 грн., отримувач ОСОБА_2 , в якому призначення платежу зазначено надання позики від ОСОБА_1 (а.с.5,6,7) .

22.06.2021 року позивач на адресу відповідача направляв претензію, в якій просив повернути йому кошти в сумі 500 000 грн. по вищевказаних позиваках в строк до 02.07.2021 року (а.с.8).

Як зазначає позивач, та не заперечила представник відповідачки дана вимога залишена без виконання.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які посилається сторона, як на обґрунтування свої вимог, покладений на відповідну сторону.

На підтвердження обставин укладення договору позики, відповідно до положень чинного законодавства, позивач має надати суду оригінал розписки позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Суд констатує, що позивачем не надано суду оригіналу розписки, оскільки така не складалась, та жодних доказів на підтвердження укладення між ним та відповідачкою ОСОБА_3 договорів позики, умов отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Копія платіжного доручення та копії меморіальних ордерів перерахування позивачем коштів відповідачу від 19.09.2018 р., 15.09.2019 р., 01.09.2020 р., які долучені до позовної заяви, не можуть вважатись такими, оскільки не відповідають критерію допустимості доказів.

Враховуючи викладене, та те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладення договорів позики між сторонами, суд вважає, що у відповідача відсутнє боргове зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 500 000 грн.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначені вище докази, надані суду позивачем, не можуть бути засобами доказування у даному випадку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, за допомогою належних та допустимих доказів, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покласти слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 1046 ч.1, 1047 ЦК України, ст. 12 ч. 3, 78, 81, 89, 141,263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 500 000,00 грн.; стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний тест рішення виготовлено 03.08.2022 року

Суддя Пастернак І.А.