Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2373/20

29 липня 2022 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі головуючої - судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

представник позивача-прокурора: Криклія Л.В.,Соломчака Ю.О.

представника позивача -

Укртрансбезпеки: Сусло Л.А.

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

Перший заступник керівника Волинської обласної прокуратури пред`явив позов в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу.

В обгрунтування позову посилається на те, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.04.2019 у справі N161/18573/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного cyду від 22.08.2019, визнано незаконним та скасовано наказ від 18.10.2018 2347-К про звільнення ОСОБА_4 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 18.10.2018, поновлено останнього на вищезазначеній посаді та стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_4 57 615, 72 грн середнього заробітку за період вимушеного прогулу та 4 000 грн витрат на правничу допомогу.

Зазначеним судовим рішенням визнано незаконним та скасовано наказ голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3. від 18.10.2018 № 2347-К про звільнення ОСОБА_4 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Укртрансбезпеки у Волинській області з 18.10.2018.

Таким чином, є доведеним встановлений судом факт, що звільнення ОСОБА_4 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Укртрансбезпеки у Волинській області здійснено з порушенням вимог трудового законодавства.

На виконання рішення рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.04.2019 у справі N161/18573/18, Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику 08.05.2019 (7 584,37 грн) та 29.11.2019 (48 075,63 грн), відповідно.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 було звільнено із порушенням закону, що встановлено рішенням суду від 16.04.2019у справі №596/567/20, за наказом голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3, службова особа, яка видала наказ про звільнення, винна у завданій шкоді, що заподіяна Державній службі України з безпеки на транспорті» у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, шкода завдана незаконним звільненням працівника у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з ОСОБА_3 .

Короткий зміст відзиву на позов:

У відзиві відповідач вважає, що немає жодних правових підстав для стягнення коштів, а тому проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що стягнення коштів з керівника в порядку регресу допускається вищестоячим в порядку підлеглості органом тільки у разі перебування керівника на цій посаді під час звернення до суду, а ОСОБА_3 звільнений із посади керівника Державної служби України з бепеки на транспорті ще задовго до подачі позову, тому не є суб`єктом відповідальності в межах трудових відносин, також не погоджується з позицією прокурора щодо наявності підстав для стягнення шкоди в порядку регресу, зокрема через недоведеність складу цивільного правопорушення у діях ОСОБА_3 , так як відсутня протиправна поведінка яка спричинила шкоду. Вважають, що позивачем не доведено наявності усіх обов`язкових елементів складу трудового майного правопорушення.

Короткий зміст відповіді на відзив на позовну заяву.

Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву в порядку ст. 179 ЦПК України. Зазначають, що з такими доводами відповідача не погоджуються з огляду на наступне. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставина, що ОСОБА_4 наказом голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3. від 18.10.2018 № 2347-К звільнено незаконно не підлягає доказуванню, оскільки встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 237 КЗпПУ обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Оскільки звільнення ОСОБА_4 здійснено з порушенням закону, на ОСОБА_3 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Державній службі України з безпеки на транспорті.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Відповідач, зазначаючи у відзиві про відсутність підстав для стягнення шкоди, через те, що на час виплати коштів у розмірі 48 075,63 грн незаконно звільненому працівнику ОСОБА_3 не був керівником Державної служби України з безпеки на транспорті, на власний розсуд тлумачить положення ст. 136 КЗпП України.

Разом з тим норми, наведені у ч.ч.3-4 ст.136 КЗпП України стосуються стягнення коштів у судовому порядку та жодним чином не пов`язують даний факт з перебуванням на роботі працівника (керівника), чи його звільненням.

Відтак, звільнення ОСОБА_3 з посади керівника Державної служби України з безпеки на транспорті не є підставою для звільнення його від відповідальності за завдання збитків установі.

Також, в даних правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14).

З огляду на викладене, доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву є необгрунтованими та безпідставними.

Стислий виклад позицій сторін:

В судовому засіданні прокурор підтримав позов, поданий в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу з підстав зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив. Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті- матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 48075 грн. 63 коп. (сорок вісім тисяч сімдесят п`ять гривень шістдесят три копійки), а також стягнути з ОСОБА_3 , на користь Волинської обласної прокуратури - 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні)сплачаних судового збору.

Представник Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про слухання справи в його відсутності, також надав письмове пояснення, згідно якого зазначив, що Міністерство інфраструктури України не є вищестоящим в порядку підлеглості органом стосовно Укртрансбезпеки, а порядок пред`явлення зворотної вимоги (регресу) до винної особи щодо відшкодування збитків державному бюджету встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у зв`язку з чим правових підстав для пред`явлення Міністерством позову до посадової особи вказаного центрального органу виконавчої влади, винної у незаконному звільненні ОСОБА_4 , у розумінні вимог КЗпП, не вбачається. Водночас, право на звернення до суду із регресним позовом Укртрансбезпекою не реалізовано, що вказує на підставність звернення прокурора із цим позовом в інтересах Укртрансбезпеки з метою відшкодування понесених означеним органом державної влади збитків.

Представник Державної служби України з безпеки на транспорті в судовому засіданні позовні вимоги підтримала позов прокурора з підстав зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив, суду пояснила, що на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2019 Укртрансбезпекою сплачено на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в озмірі 9540,09 грн., та встановлені податки і збори, що підтверджується платіжними дорученнями № 260, № 261, № 262, № 263 від 07.05.2019. Листом від 25.11.2019 Укртрансбезпека звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві з проханням безспірного списання на користь ОСОБА_4 залишку коштів в сумі 48075,63 грн. на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2019. В свою чергу Головне управління Державної казначейської служби України в міісті Києві надіслало повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 06.12.2019, в якому надало інформацію щодо виконання станом на 05.12.2019 судових рішень, в якому відображено суми, стягнуті на виконання рішення Луцького міськраионного суду Волинської області від 16.04.2019 по справі № 161/18573/18. Державна служба України на транспорті не заперечувала щодо звернення прокурора з позовом, зважаючи, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресної вимоги, то у прокурора виникли достатні правові підстави, передбачені положеннями статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у відзиві, заперечив обставини зазначені позивачем на обґрунтування позовних вимог, вважає позов позовні вимоги безпідставними. Просив в задоволенні позову відмовити.

Процесуальні дії у справі:

Справа 01.12.2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу між суддями передана в провадження судді Міськевич О.Я.

Ухвалою судді від 20.01.2021 позовну заяву залишено без рухузалишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від відкрито провадження у цивільній справі та визначено загальний позовний порядок її розгляду, а також дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.02.2021року у зв`язку з усуненням позивачем недоліків, по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.09.2021 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що наказом голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3 від 18.10.2018 № 2347-К звільнено ОСОБА_4 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 18.10.2018, на підставі п.9 ч.1 ст.36 КЗпПУкраїн та п.6 ч.1 ст29, ч.2 ст. 34 Закону України « Про запобігання корупції». (а.с.т.1.а.с.151).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.04.2019 у справі №161/18573/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22.08.2019, визнано незаконним та скасовано наказ голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3. від 18.10.2018 № 2347-К про звільнення ОСОБА_4 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 18.10.2018, поновлено останнього на посаді та стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_4 57 615, 72 грн середнього заробітку за період вимушеного прогулу та 4 000 грн витрат на правничу допомогу. (т.1 ас.123-146).

Згідно мотивувальної частини рішення суду, звільнення ОСОБА_4 на підставі п.9 ч.1 ст.36 КЗпПУкраїн та п.6 ч.1 ст29, ч.2 ст. 34 Закону України « Про запобігання корупції» є незаконним, оскільки відповідач не здійснив у відповідності до закону зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів, не розглянув усі шляхи такого регулювання, не взяв до уваги пропозицію начальника Укртрансбезпеки у Волинській області і не навів переконливих доказів неможливості регулювання конфлікту інтересів у діяльності ОСОБА_4 шляхом усунення його від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, а в короткий проміжок часу застосував крайній захід у вигляді звільнення.(т.1 а.с.125-133)

Судом встановлено порушення трудового законодавства при звільненні ОСОБА_4 .

Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.04. 2019р. «Про поновлення на посаді ОСОБА_4 » поновлено на роботі на виконання Луцького міськрайонного суду Волинської бласті від 16.04.2019року по справі № 161/1857373/18 поновлено ОСОБА_4 з 19.10.2-18р. (т.1 а.с. 152 ).

Як встановлено, на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2019 року по справі № 161/18573/18 Державною службою України з безпеки на транспорті здійсненовиплату незаконно звільненому працівнику ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розміру 9540,09 грн. та встановлені податки і збори, що підтверджується платіжними дорученнями № 260, № 261, № 262, № 263 від 07 травня 2019 року за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» з рахунку № НОМЕР_1 ( т.1 а.с.156,161-164).

Листом від 25 листопада 2019 року № 7899/04/15-19 Укртрансбезпека звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України місті Києві з проханням безспірного списання на користь ОСОБА_4 залишку коштів 48 075,63 грн. на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2019 року по справі 161/18573/18.(т.1 а.с.156).

Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві надіслало повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 06 грудня 2019 року № 07-08.10-60/10957 (вх. від 11 грудня 2019 року № 25855/0/7-19), в якому надало інформацію щодо виконання, станом на 05 грудня 2019 року судових рішень, в якому відображено суми, стягнуті на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 16 квітня 2019 року по справі № 161/18573/.( т.1 а.с 158-160).

Згідно п.п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою КМУ від 11.02.2015 № 103, зі змінами, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства (п. 16 Положення). (т.1 а.с.196-205).

Про факт виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 16.04.2019 у справі №161/18573/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22.08.2019, в частині виплати Державною службою України з безпеки на транспорті ОСОБА_4 коштів в сумі 57 615, 72 грн, прокуратурою області листами від 19.06.2020 та 13.11.2020 повідомлено Кабінет Міністрів України та Міністерство інфраструктури України та роз`яснено положення КЗпП України щодо органу уповноваженого звертатися до суду в порядку регресу у спірних правовідносинах.(т.1 а.с.165-169).

На адресу обласної прокуратури 20.11.2020 із Секретаріату КМУ надійшов супровідний лист про скерування листа Волинської обласної прокуратури від 13.11.2020 для розгляду відповідно до компетенції до Мінінфраструктури та Укртрансбезпеки.(т.1 а.с.182-184)

В подальшому, листом Державної служби України з безпеки на транспорті від 23.11.2020 (надійшов на адресу прокуратури 30.11.2020) проінформовано обласну прокуратуру про те, що примусового стягнення з ОСОБА_3 в порядку регресу службою не здійснювалося (Т. 1, а.с. 56).

Згідно листа Міністерства інфраструктури України від 08.12.2020 (надійшов на адресу прокуратури 16.12.2020), Мінінфраструктури не здійснювало жодних виплат на користь ОСОБА_4, тому не уповноважене на звернення до суду з відповідним позовом відповідно до п. 9 розділу VI Бюджетного кодексу України та ст. 6 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (Т. 1, а.с. 208-212).

Листом від 30.07.2020 Укртрансбезпека надіслала на адресу прокуратури інформацію про виплату незаконно зільненому працівнику установою коштів для вжиття саме обласною прокуратурою заходів представницького характеру незважаючи на те, що остання наділена правом самостійного звернення до суду з даним позовом, оскільки на час виплати коштів в сумі 48 075,63 грн незаконно звільненому працівнику ОСОБА_3 не був керівником Державної служби І країни з безпеки на транспорті (Т. 1, а.с. 54-55).

24.11.2020р вих. 15-2086 вих 20 Волинська обласна прокуратура відповідно до ч.4 ст.23 Закону України « Про Прокуратуру» повідомила Державну службу України з безпеки на транспорті, Міністерство інфраструктури Українита Кабінет Міністрів України, що обласною прокуратурою ініційовано пред`явлення позову в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України (Т. 1, а.с. 206).

Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права:

Спірні відноси склалися між соронами з приводу вішкодування матеріальної в шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 237 КЗпП України).

У пункті 33 своєї постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини 1 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини 1 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником.

Приписами частини 4 статті 136 КЗпП України передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до п.33 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 з метою запобігання незаконним звільненням судам слід неухильно додержуватися вимог статей 134 (п.8), 237 КЗпП України про притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення на службову особу обов`язку відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. При цьому належить врахувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Як встановлено судом саме відповідачем підписано наказ про звільнення , який судом визнано незаконним та скасовано. Тому обов`язок но відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на відповідача .

Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 401/1745/16-ц.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18.

Отже не підлягає доказуванню та обставина, що ОСОБА_4 наказом голови Укртрансбезпеки України ОСОБА_3. від 18.10.2018р. № 2347-к звільнено незаконно, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду.

Як встановлено судом рішення про звільнення ОСОБА_4 здійснено з порушенням закону та було прийняте саме відповідачем, який на той час працював на посаді голови Укртрансбезпеки Укрпаїни та виніс наказ про звільненя від 18.10.2018р. № 2347-к, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду, що також підтверджується Постановою Волинського апеляційного суду від 22.08.2019 року справі № 2347-К.

Отже, судом встановлено, що з вини відповідача, за наказом якого проведено звільнення була заподіяна матеріальна шкода, заподіяна внаслідок виплати в користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулутому на відповідача покладається обов`язок відшкодувати шкоду заподіянуДержавній службі України з безпеки на транспорті..

Згідно з частиною 6 статті 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Частиною 1 статті 1191 ЦК передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання.

Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина 1 статті 1191 ЦК України), тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Як слідує із роз`яснень п.20 постанови Пленуму ВСУ №14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Як встановлено судом,Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику 08.05.2019 (7584,37 грн) та 29.11.2019 (48075,63 грн.) відповідно, а також Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві надіслало повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 06 грудня 2019 року № 07-08.10-60/10957, що підтверджується платіжним дорученням №260,261,262, (т.1 а.с.162,163,164) та повідомленням про безпірне списання коштів від 06.12.2019р. (Т. 1, а.с. 158-160).

Таким чином, з позовом прокурор звернувся 01.12.2020 року, тобто в межах строку позовної давності, відповідно до положень ст. 233 КЗпПУ.

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч.3 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Спеціальним законом, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суду законних інтересів у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Підставою для звернення прокурора з даною позовною заявою стало «не здійснення захисту» Державною службою з безпеки на транспорті та Міністерством Інфраструктури майнових прав та інтересів держави, тобто їх пасивна поведінка.

Як доведено прокурором, усвідомлюючи порушення інтересів держави, що підтверджується судовими рішеннями Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.04.2019 у справі №161/18573/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22.08.2019, №596/567/20, в якій Державною службою з безпеки на транспорті виступав відповідачем, листами прокуратури Волинської облаті №20 від 12.06.0,,вих №м13.11.20 13.11.20 вих 05-1152 вих 20, платіжними дорученнями про перерахування ОСОБА_4 коштів на виконання судового рішення у справі №161/18573/18, маючи відповідні повноваження для їх захисту, упродовж тривалого часу не зверталися з позовом до суду на захист інтересів держави.

На час звернення прокурора з позовом до суду Державною службоюУкраїни на транспорті та Міністерством інфракстури не було вжито будь-яких цивільно-правових заходів щодо відшкодування завданої шкоди.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Державна служба України на транспорті не заперечувала щодо звернення прокурора з позовом, зважаючи, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресної вимоги, то у прокурора виникли достатні правові підстави, передбачені положеннями статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

У зв`язку із вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними.

Матеріали справи містять докази того, що прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», особі Мінінфраструктури який є органом виконавчої влади та Державна служба України з безпек на транспорті знали про порушення інтересів держави, мали повноваження для їх, захисту, але не звернулись з відповідним позовом у розумний строк, що безумовно свідчить про бездіяльність компетентних органів

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, згідно якої прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Тобто прокурор виконав вимогу ч.5 ст.175 ЦПК України та відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави та зазначив орган, уповноважений, на його думку, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Обґрунтованість вимог прокурора в інтересах держави в особі державного органу вирішується судом вже при розгляді справи по суті шляхом ухвалення відповідного рішення, а не під час відкриття провадження у справі.

За положеннями абзацу 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Перед зверненням до суду прокуратурою було виконано вимоги частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення суб`єктів владних повноважень, що підтверджується копіями листів від від 19.06.2020 та 13.11.2020 Кабінету Міністрів України та Міністерство інфраструктури України та лист від 30.07.2020 на адресу Укртрансбезпеки, а також листом від 24.11.2020р вих. 15-2086 вих.

Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав і про відсутність підстав для стягнення шкоди, через те, що на час виплати коштів у розмірі 48075,63 грн. незаконно звільненому працівнику ОСОБА_3 не був керівником Державної служби України з безпеки на транспорті, є безпідставними, оскільки лише у ч.ч.1-2 ст.136 КЗпП України йдеться про стягнення коштів у позасудовому порядку під час перебування працівника у трудових відносинах, тобто коли він залишається працювати на підприємстві, установі, організації. А норми, наведені у ч.ч.3-4 ст.136 КЗпП України стосуються стягнення коштів у судовому порядку та жодним чином не пов`язують даний факт з перебуванням на роботі працівника (керівника), чи його звільненням.

Відтак звільнення ОСОБА_3 з посади керівника Державної служби України з безпеки на транспорті не є підставою для звільнення його від відповідальності за завдання збитків установі.

Також, в даних правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14).

Висновок суду:

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дішов висновку, що позовні вимоги Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу є підставними, грунтуються на вимогах чинного законодавства, що регулює питання матеріальної відповідальності керівника підприємства, установи, організації за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог прокурора в інтересах в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України про відшкодування в порядку зворотної вимоги (регресу) матеріальної шкоди. Та стягнення з з ОСОБА_3 , на користь Державної служби України з безпеки на транспорті - матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 48075 грн. 63 коп.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, а тому вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_3 на користь Волинської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн.

На підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру", ст.ст. 130, 134, 136, 233, 237 КЗпП України, ст.ст. 261, 1191 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 19, 56, 76, 81, 141, 175, 258, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу - задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Державної служби України з безпеки на транспорті () - матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 48075 грн. 63 коп. (сорок вісім тисяч сімдесят п`ять гривень шістдесят три копійки).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Волинської обласної прокуратури (р/р НОМЕР_2 , МФО 820172, , місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Винниченка 15) - 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: Волинська обласна прокуратура, , місцезнаходження юридичної особи: м. Луцьк, вул. Винниченка 15, 43000.

Позивач: Державна служба України з безпеки на транспорті, , місцезнаходження юридичної особи: просп. Перемоги 14, м. Київ, 01135.

Позивач: Міністерство інфраструктури України, , місцезнаходження юридичної особи: просп. Перемоги 14, м. Київ, 01135.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 08.08.2022.