ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3110/22 Справа № 202/1396/21 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної Олени Валентинівни

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна про визнання недійсним договору дарування та припинення права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2021 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна про визнання недійсним договору дарування та припинення права власності.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що її батькам, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Дніпропетровського облвиконкому від 01 березня 1995 року, належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . 24 лютого 1998 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Відповідно до заповіту останній заповів їй свою частину у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. 14 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, вона та відповідачка ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. 12 серпня 2020 року відповідач подарувала свою частину у праві спільної сумісної власності на квартиру своєму синові відповідачу ОСОБА_3 . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності відповідача на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . На думку позивача, укладеним договором дарування 1/2 частини квартири порушено її права як співвласника квартири, що є спільною сумісною власністю. Просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і посвідчений 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., а також припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та посвідчений 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. в реєстрі за номером 752.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року у справі №202/1396/21, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзивах ОСОБА_2 на апеляційні скарги ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року просить залишити рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року без змін, а скарги - без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1995 року, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 01.03.1995 року №3/414-95 у порядку приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належала на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. було видано позивачу, ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстровий номер 463).

Згідно з вказаним свідоцтвом спадщина складається з частини у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Право спільної сумісної власності позивача на зазначену квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також судом установлено, що 12 серпня 2020 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 (дарувальник) передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдаровуваного) 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі даного договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, укладеного 12 серпня 2020 року між відповідачами, та припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири, позивач посилається на те, що даний правочин суперечить закону та порушує її права.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 370 ЦК України встановлено право співвласника на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Суд враховує, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_4 спадщину у вигляді його частини у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру на підставі заповіту прийняла його дочка ОСОБА_2 . При цьому частки співвласників у праві власності на квартиру у встановленому порядку не були визначені чи виділені, отже форма власності на квартиру зі спільної сумісної на спільну часткову не була змінена. Позивач як учасник спільної сумісної власності не надавала своєї згоди на відчуження відповідачем шляхом дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . А відтак дарувальником було відчужено об`єкт спільної сумісної власності без згоди іншого співвласника квартири.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 необхідно задовольнити, визнавши недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та посвідчений 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. в реєстрі за номером 752, припинивши право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки вчинення правочину за відсутності згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном (часткою майна), яке є спільною сумісною власністю, суперечать принципу рівності прав співвласників та є підставою для визнання правочину щодо розпорядження спільним майном недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що подарована 1/2 частка квартири є особистою приватною власністю дарувальника, так як була набута внаслідок приватизації, та після смерті ОСОБА_4 квартира має правовий режим спільної часткової власності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки крім ОСОБА_1 у приватизації житла також приймав участь її чоловік ОСОБА_4 , після смерті якого правовий режим спільної сумісної власності на квартиру не був змінений, позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на частину у справі спільної сумісною власності та відповідач питання про виділ своєї частки чи поділ майна не ставила, позивач не надавала своєї згоди на відчуження частини майна, що є у спільній сумісній власності.

Між тим, відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на укладення договору про відчуження об`єкта спільної сумісної власності позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Доводи відповідачів та третьої особи про те, що зі смертю ОСОБА_4 припинився режим спільної сумісної власності на квартиру та має місце спільна часткова власність у рівних частках, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки смерть співвласника сама по собі не тягне за собою зміну правового статусу майна, таке майно поряд із презумпцією рівності часток співвласників залишається спільною сумісною власністю та лише після вирішення питання про виділення конкретних часток кожному співвласнику чи поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Третя особа в апеляційній скарзі посилається на правові позиції, висловлені у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №725/4816/19, однак у справі, яка була предметом розгляду Верховного Суду, та у цій справі правовідносини не є подібними, оскільки в наведеній апелянтом постанові мова йде про часткову власність.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржників зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної Олени Валентинівни - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова