ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1390/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод спілкуванні з дитиною та її вихованні й визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, суд -

ВСТВНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод спілкуванні з дитиною та її вихованні й визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні

Позов мотивований тим, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2019 року. Від шлюбу з відповідачкою мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачкою з часу припинення шлюбних відносин.

Відповідачка відмовляє йому у побаченнях із дитиною, чим створюває перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні.Тобто, у їх відносинах мають випадки перешкоджання відповідачкою, як матір`ю дитини, у його участі у вихованні дочки та спілкуванні з нею, а тому просить зобов"язати відповідачку не чинити йому перешкоди у вихованні дитини та у спілкуванні з нею, й встановити години участі у вихованні та спілкуванні з дитиною за наступним графіком: систематичні побачення кожної суботи з 11 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. за місцем проживання дитини або батька, кожні другі вихідні місяця з п`ятниці 19 год. 00 хв. до неділі 19 год. 00 хв. з можливістю відвідувати батьків позивача, та періодичні: у свята (всі неробочі дні таких святкових дат), канікулярний період (літні (друга половина червня, друга половина липня, перший та третій тиждень серпня), осінні, зимові весняні (друга половина канікул), необмежене спілкування засобами телефонного, електронного та іншого зв`язку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги у редакції від 09.12.2021 року, за якою зменшив позовні вимоги, підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Вказав, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що стало наслідком звернення до суду з цим позовом.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Відповідачем подано відзив на позов від 08.10.2021 року, в якому вказала, що вимога позивача про усунення перешкод спілкуванні з дитиною та вихованні є необґрунтованою, не підтвердженою жодним належним доказом, а вимога за пропонованим ним графіком є обтяжливим для дитини, враховуючи її вік та зайнятість, й того фактору, що дитина декілька років не спілкувалась з батьком й у неї не сформований стійкий емоційний зв`язок до нього. Вказує, що наприкінці 2018 року позивач створив нову сім`ю, залишив її з дитиною, з цього часу припинив спілкування з дитиною, не приймав участі у утриманні дитини. Вона самотужки здійснювала догляд за дитиною, її навчання у садочку та школі, позаначальне навчання (гутки). За рішенням суду відбувся поділ спільного майна (квартири), проте відповідач створював нестерпні умови проживання у квартирі, внаслідок чого вона з дитною вимушені були виїхати з помешкання, незважаючи на те, що вона володіє її Ѕ частиною. Вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батька з дочкою, й наразі не має заперечень, проте зауважує, що відповідач має агресивну поведінку, й цей фактор просить врахувати при постановленні рішення суду, що викликає у неї занепокоєння, як у матері дитини, щодо якої позивач має намір визначити спосіб участі у її вихованні та спілкуванні. Зокрема, 09.09.2018 року він застосував фізичне насилля до її матерів (бабусі дочки), а саме наніс тілесні ушкодження, що підтверджує витягом з ЄРДР від 14.09.2018 року, його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України. Він проживає у спільній квартирі, з якої вона вимушена була виїхати, змінив замки у вхідних дверях, що стало наслідоком її звернення до правоохоронних органів 25.02.2021 року та 12.08.2021 року.

Зважаючи на особу позивача, його поведінку з ознаками агресії, пропонує визначити наступний графік участі батька у спілуванні з дочкою: кожної суботи з 11.00 год. до 13.00 год. у присутності матері та дитячого психолога, за згодою дитини та за місцем проживання дитини.

В судове засідання третя особа не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, підтримавши висновок Органу опіки та піклування від 16.12.2021 року, яким запропоновано встановити позивачу години участі у вихованні та спілкуванні з дочкою за наступним графіком: вихідні дні - кожна неділя місяця з 10 год. до 17 год., 50% канікулярного періоду та святкові дні, за згодою матері дитини.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовної провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, поданого відповідачем відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, третьої особи та за їх погодженням.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування від 01 березня 2019 року, відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2019 року (а.с.15-20).

Від шлюбу сторни мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачкою з часу припинення між сторонами шлюбних відносин (а.с.15-20), що визнається сторонами.

Батьки дитини проживають за різними адресами.

Позивач як батько ОСОБА_3 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року має сплачувати на користь відповідачки аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно.

Окрім дочки ОСОБА_3 , як пояснив позивач, він не має інших дітей.

Малолітнія ОСОБА_3 наразі перебуває на утриманні матері, дитина начається у Новосілківському академічному ліцеї «Ерудит» Фастівського р-ну Київської обл. (а.с.56), відвідує студію танців (а.с. 53).

Як вбачається із довідки ліцею «Ерудит» від 04.10.2021 року (а.с.56), начальним процесом ОСОБА_3 займається лише її матір, батько жодного разу навчальний заклад не відвідував, що спростовує доводи позивача про чинення йому з боку позивачки перешкод у спілуванні з дитиною.

Зважаючи на вказані докази, матір дитини приймає активну участь у її навчанні та формуванні як особистості, а про те, що батько дитини приймав або приймає участь у такому позашкільному та шкільному навчанні, указані довідки інформації не містять, при цьому суд вважає, що позивач, як батько, має можливість прибувати на такі заняття дочки, проте такі заходи не вживає, при цьому прийняв позицію про те, що йому чиняться перешкоди у вихованні та спілкування з дитиною, водночас визнає, що обізнаний із інформацією про місце навчання дитини.

Зважаючи на надані докази по справі (їх відсутність), суд не знайшов підстав для висновку про те, що відповідачка, як матір дитини, чинила перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні, фізичних перешкод йому вона не чинила та не чинить, до помешкання дитини позивач не прибував, фактично не був активним ініціатором прийняття участі у вихованні дитини, а тому в частині позовної вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, позивачу необхідно відмовити.

Так, якщо той з батьків, відповідно до ч.1 ст. 159 СК України, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

При вирішенні спору у цій частині суд встановив, що попередньо позивач до органу опіки та піклування з приводу чинення йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини не звертався, вказаний орган рішення щодо цього питання не приймав.

Відповідно, суд не встановив підстав для застосування зобов`язання для відповідачки щодо усунення цих перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні дитини, вважаючи такі вимоги необгрутнованими, та як вбачається із пояснень матері дитини, вона сприяє таким зустрічам, усвідомлюючи, що дочці потрібен батько й прихильно до цього ставиться, при цьому батько має враховувати графік навчання дитини та її зайнятість й стан здоров`я.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно, окрім визначеної підстави, й із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів щодо чинення відповідачкою позивачу перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, правові підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.

Окрім того, суд, враховуючи позицію дитини щодо її права на вибір у спілкуванні з батьком, віку такої дитини, яка має повних 7 років на час розгляду справи, стану її здоров`я за її віковими показниками, за якої дитина має режим харчування, якого батько дитини має дотримуватися під час зустрічей з дитиною, й батько дитини має прислухатися до думки дитини та враховувати її, й, зважати на зайнятість дитини за основим навчанням та позашкільній освіті, яке такій дитині організовує самотужки мама дитини, оскільки батько у цьому участі не приймає, особу такого батька, який застосовував насилля до матері позивачки (бабусі його дочки), й вважає за необхідне встановити батьку дитини години участі у вихованні та спілкуванні із дочкою з урахуванням графіку, визначеним органом опіки та піклування із деяким корегуванням та за умови погодження батьком годин спілкування з дитиною, враховуючи зайтяність дитини за основним навчальним та позанавчальним процессом, й суд вважає, що визначений графік може корегуватися батьками та дитиною з метою їх спільних домовленостей.

Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 157 СК України, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач як батько малолітньої дочки має бажання приймати участь у вихованні дитини, враховуючи його особисту прихильність до дитини, психологічну прив`язаність й бажання бути батьком, те, що таке спілкування сприятиме повноцінному розвитку дитини, суд вважає за необхідне встановити йому години участі у вихованні та спілкуванні з дитиною із урахуванням інтересів дитини, її зайнятості, стану здоров`я та віку та прояву власного бажання на такі побачення.

Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими.

Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Частиною 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що, батьки, які проживають окремо від дитини, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Позивачем при зверенні до суду сплачений судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., який за правилом ч.2 ст. 141 ЦПК України у сумі 454 грн. 00 коп. (1/2 частина від задоволених вимог) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрм того, за відсутності доказів про понесені позивачем витрати на правову допомогу, заява позивача про відшкодування повесених ним таких витрат задоволенню не підяогає.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Окрім того відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.

Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ч.2 ст.159, ч.ч.1-3 ст.157 СК України, керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод спілкуванні з дитиною та її вихованні й визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, - задовольнити частково.

Встановити ОСОБА_1 години участі у вихованні неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наступним графіком:

- кожної неділі місяця з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. - за бажанням та з урахування думки дитини,

- 50% канікулярного періоду та святкових днів за бажанням й з урахування думки дитини, та згоди матері дитини.

Зобов"язати ОСОБА_1 дотримуватися режиму харчування та відпочинку дитини.

У решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 (нуль) коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: