Постанова

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 185/1577/20

провадження № 61-15045св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

від 31 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним, зобов`язання здійснити перерахунок платежів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 травня 2018 року між нею та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», яке в подальшому перейменовано на АТ «Ідея Банк», укладено кредитний договір

№ Z62.21654.003979250.

Пунктом 1.10 договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2.4 погоджено, що базою для нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості є початкова сума кредиту. Пунктом 2.6 визначено, що банк в праві нараховувати проценти на плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту.

Вважала, що умови викладенні в пунктах 1.10, 2.4, 2.6 договору, є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Посилаючись на викладене, просила суд:

- визнати недійсними встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та пункти 1.10, 2.4, 2.6 кредитного договору

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів за кредитним договором, зарахувавши сплачену позивачем щомісячну плату за обслуговування кредиту в рахунок інших обов`язкових платежів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Болдирєвої У. М., від 02 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними положення кредитного договору

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року, укладеного між

ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», а саме пункти: 1.10 про встановлення обов`язку позичальника сплачувати щомісячно плату за обслуговування кредиту банком, 2.4 про договірне списання плати за обслуговування кредитної заборгованості, 2.6 про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» зарахувати суми щомісячної плати за обслуговування кредиту, яка здійснювалася ОСОБА_1 , в рахунок інших щомісячних платежів за кредитним договором № Z62.21654.003979250

від 29 травня 2018 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», у порядку та черговості, які передбачені пунктом 2.1 кредитного договору.

В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані умови кредитного договору щодо сплати коштів за обслуговування кредиту, яке полягає в наданні банком інформації за рахунком споживача, в розмірі більшому ніж встановлені проценти, є несправедливими, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання таких умов недійсними і зобов`язання відповідача зарахувати сплачені суми щомісячної плати за обслуговування кредиту в рахунок інших щомісячних платежів за кредитним договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судові витрати в розмірі

2 522,40 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що чинним законодавством передбачено можливість банку отримувати плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, при цьому ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування та не відмовилася від одержання кредиту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог у редакції, викладеній в резолютивній частині рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з міськрайонного суду.

У березні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Судусправи № 496/3134/19.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року провадження у справі

поновлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду

від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що умови кредитного договору стосовно щомісячної сплати грошових коштів за обслуговування кредиту є несправедливими

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 травня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Z62.21654.003979250, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 100 000 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Банк надає кредит у день підписання договору строком на 60 місяців.

Відповідно до пункту 1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту банком, що включає в себе:

- надання інформації по рахунку позичальника, з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

- надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

- опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо,

позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно пункту 2.4 з укладенням кредитного договору, позичальник доручає банку здійснювати договірне списання банком з будь-яких рахунків позичальника в ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів, в розмірі наявної простроченої заборгованості по кредиту, нарахованих процентах, плати за обслуговування кредитної заборгованості, неустойках, штрафах, пені. Таке договірне списання може здійснюватися банком на підставі цього договору будь-яку кількість разів. В тому числі позичальник доручає банку без додаткового погодження з ним здійснювати договірне списання коштів з будь-якого рахунку позичальника в іншій валюті (у випадку відсутності або недостатності у позичальника коштів у валюті, необхідній для оплати зобов`язань за цим договором) і доручає самостійно продати за рахунок таких коштів валюту, необхідну для виконання зобов`язань, на міжбанківському валютному ринку України за курсом, що визначається на дату такого списання, на що позичальник уповноважує банк шляхом підписання цього договору. При цьому всі витрати, пов`язані із продажем коштів у валюті відповідного зобов`язання, включаючи (але не виключно) комісії (згідно діючих тарифів), обов`язкові платежі до бюджету та позабюджетних фондів за операції купівлі-продажу валют та всі інші витрати (в тому числі обов`язкові в силу закону), покладається на позичальника та утримуються банком чи списуються в порядку договірного списання. Позичальник підписанням цього договору надає право банку утримати комісійну винагороду в гривнях з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти або банківських металів, без зарахування цієї комісійної винагороди на поточний рахунок позичальника в національній валюті. При цьому позичальник доручає банку оформити заявку на продаж іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України від імені позичальника. У випадку невиконання позичальником зобов`язань в повному розмірі, банк має право звернути стягнення та реалізувати майно позичальника для погашення заборгованості.

Пунктом 2.6 кредитного договору погоджено, що у разі вимоги банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) банк вправі, але не зобов`язаний нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, (3) позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані банку збитки.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає не в повній мірі.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними пунктів 2.4, 2.6 кредитного договору

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються:

1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, встановивши, що пункти 2.4, 2.6 кредитного договору

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року не суперечать вимогам закону та ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів, зокрема на умовах, визначених у зазначених пунктах договору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання таких пунктів кредитного договору недійсними.

Крім того, зазначені пункти кредитного договору не містять положень щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду в цій частині та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції при вирішенні цих вимог неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права.

Відповідно до стаття 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, постанову Дніпровського апеляційного суду

від 31 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними пунктів 2.4, 2.6 кредитного договору № Z62.21654.003979250

від 29 травня 2018 року необхідно залишити без змін.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.10 кредитного договору

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно пункту 1.10 кредитного договору № Z62.21654.003979250

від 29 травня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, пунктом 1.10 кредитного договору фактично встановлено позичальнику плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду в справі № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, вирішувала питання (а) чи можливе встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана.

У постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19, яка прийнята після подання касаційної скарги ОСОБА_1 , Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

При цьому Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня

2020 року у справі № 194/1387/19

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Пунктом 1.10 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 3 790 грн, останній - 2020 грн

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Верховний Суд дійшов висновку про те, що положення пункту 1.10 кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним положення пункту 1.10 кредитного договору № Z62.21654.003979250

від 29 травня 2018 рокуне підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.

Вказане узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19).

Враховуючи встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пункту 1.10 кредитного договору, Верховний Суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року, що забезпечує захист інтересів позивача.

Апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково,

а постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року

в частині вирішення вимог про визнання пункту 1.10 кредитного договору недійсним, зобов`язання здійснити перерахунок платежів, розподілу судових витрат скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги, з АТ «Ідея Банк» на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 681,60 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.10 кредитного договору

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні цих вимог в редакції цієї постанови.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості задовольнити частково.

Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором

№ Z62.21654.003979250 від 29 травня 2018 року з огляду на нікчемність пункту 1.10 цього договору.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2020 року залишити без змін.

Стягнути із акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 681,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович