ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1520/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М,.

за участю:

представника позивача - адвоката Лободи І.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ФляшовськогоВ.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_1 (далі - відповідач-2, ОСОБА_1 ), в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 10.11.2016 року в сумі 33 000 доларів США та заборгованість за договором позики від 18.12.2020 року в сумі 1 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, тим, що 10 листопада 2016 року між ОСОБА_3 , який на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , та його батьком ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 38 000 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_1 . За цим договором відповідач ОСОБА_3 зобов`язався повернути кошти до 01.09.2021 року. За період з 10.11.2016 року по цей час ОСОБА_3 повернув частину отриманих коштів в сумі 5 000 доларів США. Крім того, 18.12.2020 року між ОСОБА_6 . Та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 1 100 000 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2 зі строком повернення до 01.09.2021 року. В обумовлений сторонами строк відповідач кошти не повернув. У зв`язку з тим що відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі під час укладання договорів, відповідно до змісту ст. 65 СК України один із подружжя вважається таким, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Враховуючи вищевикладене позивач, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 27.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

04.01.2022 року через службу діловодства суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що не знала про наявність договорів позики та не надавала згоду на їх укладення, тому просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, 10 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно умов п. 2.1 якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 38 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 зі строком повернення до 01.09.2021 року.

Крім того, 18 грудня 2020 року між ОСОБА_6 . Та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 1 100 000 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2 зі строком повернення до 01.09.2021 року.

Представник позивача пояснив, що за період з 10.11.2016 року по цей час ОСОБА_3 повернув лише частину отриманих коштів в сумі 5 000 доларів США.

Проте, станом на день звернення позивача до суду грошові кошти за договорами позики в повному обсязі не повернуто.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 3.1 Договору позикодавець надає позику в момент підписання цього договору, підписання цього договору з боку позичальника свідчить про отримання ним суми позики від позикодавця в повному обсязі, визначеному договором.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

За вимог ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України).

Норма ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Згідно з частиною другою статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповіді до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.06.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

15 листопада 2016 року між ОСОБА_9 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Згоди на укладання договору від 15листопада 2016 року ОСОБА_1 на виконання вимог ст. 65 Сімейного кодексу України дає згоду на укладання її чоловіком - ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

25 січня 2021 року між ТОВ «Л-Груп» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 97_20644709, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (будівельна адреса).

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладений договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про те, що матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту того, що грошові кошти використані та витрачені ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири АДРЕСА_1 та майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса), а ОСОБА_1 була обізнана про договори позики, їх змістом та сумою коштів, цільовим призначенням та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_3 за договорами позики.

Крім того, судом враховується, що Згода ОСОБА_1 на укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , надана нею ОСОБА_3 , під час перебування ними у шлюбі, не містить даних про те, що така згода надається саме на укладення договору позики від 18 грудня 2020 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, до суду не надано будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження придбаного майна саме за запозичені гроші за договором позики від 10 листопада 2016 року та 18 грудня 2020 року.

Велика Палата Верховного Суду вважала слушними висновки Верховного Суду щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)).

Таких підстав наявності солідарного зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики від 10 листопада 2016 року та 18 грудня 2020 року у цій справі не встановлено.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність солідарного зобов`язання ОСОБА_1 повернути запозичені ОСОБА_3 гроші за договором від 10 листопада 2016 року та 18 грудня 2020 року та відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 15-16, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА