Номер провадження 2/756/2297/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Олифіренко Д.М.,

за участю представника відповідача АТ «Укрсиббанк» - Доценко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення прав вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі - АТ«Укрсиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (надалі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» в якому просить суд: визнати недійсним Договір факторингу № 05/11/1/2021 від 05 листопада 2021 року, укладений між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» щодо відступлення прав вимоги кредитної заборгованості до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту№ 22-81V/07-2006И від 26 липня 2006 року; визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 22-81V/07-2006И, посвідченим 26 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 3454, укладений 05 листопада 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. за реєстровим № 1058; скасувати запис про іпотеку № 44881782 (спеціальний розділ) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61404951 від 05 листопада 2021 року 18:08:11, про заміну іпотекодержателя квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за Договором іпотеки № 22-81V/07-2006И посвідченим 26 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 3454, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрсфінстандарт», , країна реєстрації: Україна; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 26 липня 2006 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 22-8IV/07-2006И з метою придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 в результаті чого банком надано кредитні кошти в сумі 160000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між сторонами в той же день 26 липня 2006 р. укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки. Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку придбану за кредитні кошти квартиру.

Через стрімке підвищення курсу долара до національної валюти утворилась заборгованість з погашення кредитних коштів. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва справа 2-5011/2009 солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителів стягнуто заборгованість за кредитним договором 143452,69 дол.США. Рішення перебуває на примусовому виконанні.

17 листопада 2021 року позивач отримала від АТ «Укрсиббанк» повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», на підставі договору факторингу №05/11/1/2021 від 05 листопада 2021 року.

Вважає, що відступлення права вимоги відбулось із грубим порушенням вимог діючого законодавства, зокрема значно збільшився розмір заборгованості, що вимагає сплатити новий кредитор порівняно із судовим рішенням. Кредитором безпідставно нараховані відсотки за користування кредитними коштами в сумі 355816,41 дол.США, після надіслання вимоги про дострокове повернення коштів. Після закінчення трирічного строку позовної давності банк втратив право вимоги до боржника, а й отже право відступати ці вимоги новому кредитору. При визначені суми заборгованості станом на 05 листопада 2021 року банком не враховані сплачені позичальником та поручителями кошти, у зв`язку із чим, на думку позивача розмір заборгованості станом на дату укладання оскаржуваного правочину відступлення права вимоги 05 листопада 2021 року є значно завищеною.

Окрім того, вважає, що АТ «Укрсиббанк» не міг передати права вимоги за кредитним договором укладеним в іноземній валюті, оскільки ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» не має ліцензії на здійснення валютних операцій. Посилаючись на положення ст.ст.203,215 ЦК а також що зміст договору факторингу суперечить приписам ст.ст.1078,1081 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги. А також, як похідні від оскаржуваного договору факторингу визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2021 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання на 27 січня 2022 року.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року частково задоволено заяву позивача та в порядку ст.84 ЦПК України витребувано у відповідача ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» оскаржувані договори факторингу та відступлення права вимоги від 05 листопада 2021 року.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на предмет іпотеки.

На адресу суду 19 січня 2022 року надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст.178 ЦПК України, в якому представник АТ «Укрсиббанк» посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог просить відмовити ОСОБА_1 в їх задоволенні.

В мотивування поданого відзиву представник відповідача зазначає, що закінчення строку дії договору не звільняє позичальника від виконання кредитних зобов`язань, отже обов`язок з повернення кредитних коштів існує у позичальника до фактичного його виконання. Й право банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами до повного їх повернення. Позивачем надано квитанції, які не стосуються повернення кредитних коштів, оскільки спрямовані за іншим рахунком (поточним), а не за рахунком відкритим та зазначеним в кредитному договорі. ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» згідно інформаційної системи НБУ зареєстровано. Як фінансова установа та має відповідну ліцензію. Посилаючись на судову практику вважає, що сам по собі договір відступлення права вимоги не впливає на кредитні зобов`язання не створює безумовного обов`язку сплатити борг у такому обсязі, який визначений в договорі, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. До поданого відзиву додано оскаржуваний договір факторингу, акт прийому передачі, виписку по кредитному договору за період з 26 липня 2006 року по 05 листопада 2021 року із зазначенням руху коштів. Довідку - розрахунок загальної заборгованості за кредитним договором.

Від ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» 21 лютого 2021 року надійшов відзив на позовну заяву в якому посилається на відсутність порушеного або оспорюваного права позивача ОСОБА_1 оскаржуваними договорами факторингу та відступлення права вимоги просить відмовити в їх задоволенні. Зокрема зазначає, що у борговому зобов`язанні за укладеними договорами змінено лише первісного кредитора, тобто суб`єктний склад, обсяг зобов`язань ОСОБА_1 залишився незмінним. До відзиву надано акти приймання передачі, копії договору факторингу та відступлення права вимоги.

Ухвалою суду 12 травня 2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 01 червня 2022 року.

В судові засідання, що були призначені на 24 лютого 2022 року, 12 травня 2022 року, 01 червня 2022 року, 21 червня 2022 року, 05 липня 2022 року та 25 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 не з`явилась. За її клопотанням неодноразово розгляд справи відкладався. Позивачу роз`яснено право взяти участь в судовому засіданні поза межами приміщення суду за допомогою власних засобів комунікацій. В черговий раз 20 липня 2022 року, належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи позивач, вкотре надіслала на електрону адресу суду, без підтвердження електронним цифровим підписом, клопотання про відкладення розгляд справи, в мотивування якого зазначила, що через оскарження нею в апеляційному порядку ухвалу суду про відмову в забезпеченні доказів, яка не розглянута, вважає неможливим судовий розгляд даної справи. Суд дійшов висновку про відсутність поважних причин неявки позивача в судове засідання, наведені в клопотанні обґрунтування не підлягають задоволенню та не перешкоджають розглянути справу на підставі наявних та витребуваних судом доказів, що надані сторонами.

Представник відповідача АТ «Укрсиббанк» адвокат Доценко В.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав та мотивів викладених у відзиві. Наполягала на розгляді справи без участі позивача, заявила, що така поведінка направлена на штучне затягування розгляду справи, безпідставно заявленого позову.

Представник ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» не скористався правом участі в судовому засіданні, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

26 липня 2006 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 22-8IV/07-2006И. За умовами укладеного договору позичальник отримала в кредит грошові кошти в сумі 160000,00 доларів США на придбання нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 (а.с.14-23)

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 26 липня 2006 р. укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки. Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.24-25).

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 18 листопада 2009 року (справа 2-5011/2009) солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стягнуто на користь АКІБ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором 143452,69 дол.США та судові витрати. Рішення перебуває на примусовому виконанні.

05 листопада 2021 р. між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу за кредитами, згідно з яким АТ «Укрсиббанк» відступив ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» свої права вимоги заборгованості за кредитним договором № 22-8IV/07-2006И укладеним 26 липня 2006 року із ОСОБА_1 (а.с.107-117 том1).

Окрім того, між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» 05 листопада 2021 року укладено договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 22-81V/07-2006И від 26 липня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. за реєстровим № 1058 (а.с.228-229 том1).

Згідно акту приймання-передачі прав вимоги АТ «Укрсиббанк» передало, а ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» прийнято на виконання договору факторингу від 05 листопада 2021 року договір про надання споживчого кредитування від 26 липня 2006 року, два договори поруки, дублікат договору іпотеки від 26 липня 2006 року.(а.с.223-226 том1).

17 листопада 2021 року позивач отримала від АТ «Укрсиббанк» повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки новому кредитору ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», на підставі договору факторингу №05/11/1/2021 від 05 листопада 2021 року.(а.с.28 том1).

Також 17 листопада 2021 року позивач отримала від ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» вимогу про усунення порушень в порядку ст.35 ЗУ «Про іпотеку» в якому міститься вимога про погашення загальної суми заборгованості 12797211,32 грн., яка складається із основної суми боргу -132813,27 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 3478379,54 грн. та заборгованості по відсоткам 3558116,41 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 9318831,78 грн. (а.с.31,32 том1).

Згідно виписки за кредитним договором від 26 липня 2006 року по 05 листопада 2021 року та довідки - розрахунку заборгованості, станом на 05 листопада 2021 року заборгованість за тілом кредиту становить 132813,27 дол.США, заборгованість за відсотками 355816.41 дол.США (а.с.117-192 том 1).

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсним договорів факторингу та відступлення прав вимоги укладених між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» 05 листопада 2021 року та похідні від цих вимог, скасування запису про іпотеку.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Суд забезпечив сторонам рівні можливості надання доказів та доведеності їх перед судом.

Мотивувальна частина.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним укладені між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» 05 листопада 2021 року договори факторингу та відступлення прав вимоги з огляду на її незгоду із визначеним розміром заборгованості, з приводу нарахування відсотків за користування кредитними коштами після дострокової вимоги про повернення боргу та відсутність у ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» генеральної ліцензії на право укладання валютних договорів.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Судом досліджена інформаційна довідка з реєстру Національного Банку України згідно якої встановлено, що ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» () має ліцензію на право здійснювати/ надавати послуги з факторингу (а.с.112-113, том1).

Отже, дослідженими доказами спростовано твердження позивача про відсутність у відповідача ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» права на укладання оспорюваного правочину.

Суд, здійснюючи дослідження судової практики, на яку посилалися сторони, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі № 757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо порушення права позивача оскаржуваними договорами, позивач посилалась на ті обставини, що АТ «Укрсиббанк» після ухвалення судового рішення 18 листопада 2009 року та його примусового виконання продовжує нарахування відсотків за кредитним договором, що призвело до значної різниці між сумою боргу визначеною рішенням суду та сумою боргу визначеною в договорі відступлення права вимоги.

Суд дослідив судове рішення, яким на час його ухвалення 18 листопада 2009 року визначена сума боргу за тілом кредиту - 132813,27 дол.США; заборгованість за відсотками станом на 22 червня 2009 року - 9325,32 дол.США; пеня зі сплати процентів та повернення кредиту разом - 1314,10 дол.США.

У вимозі про усунення порушення ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» зазначає. Що станом на отримання права вимоги сума боргу за кредитним право відношеннями складають: основна сума боргу за кредитом - 132813,27 дол.США, борг за відсотками - 355816,41 дол.США.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Отже, суд погоджується із твердженням позивача про неправомірне нарахування відповідачем АТ «Укрсиббанк» відсотків за користування кредитними коштами у розмірі обумовленому в кредитному договорі, після вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, що суперечить положенням діючого законодавства. Проте, це не є правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки розмір кредитної заборгованості не тягне недійсність укладених договорів, виходячи з наступного.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17.

Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваного договору факторингу та відступлення права вимоги існувало невиконане грошове зобов`язання, за яким відступалося право вимоги, тому незгода позивача із розміром заборгованості не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Досліджені судом докази в частині обсягу виконано в примусовому порядку боржником грошового зобов`язання свідчить про нехтування ОСОБА_1 обов`язковості виконання рішення Оболонського районного суду м.Києва від 18 листопада 2009 року, що передбачене ст.129-1 Конституцією України. Жодних доказів належного його виконання, матеріали справи не містять. Розмір наявної заборгованості за тілом кредиту, який залишається незмінним з 2009 року в сумі 132813,27 дол.США, свідчить про невиконання позичальником кредитних зобов`язань.

Окрім того, суд вважає слушними доводи представника відповідача, щодо невірно обраного позивачем способу захисту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Саме по собі оскарження позивачем договорів відступлення права вимоги не тягнуть для неї жодних правових наслідків, тому є не ефективним.

Суд наголошує, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог щодо визнання недійсним договорів факторингу та відступлення права вимоги.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк», ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення прав вимоги, слід відмовити. В тому числі й скасування запису про іпотеку № 44881782 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61404951 від 05 листопада 2021 року про заміну іпотеко держателя, як похідних від вимог про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення прав вимоги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 133,141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення прав вимоги.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 03 серпня 2022 року.

Суддя І.С. Шролик