Справа № 523/111/20
Провадження №2/523/464/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Орлової В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/111/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до ОСОБА_1 , яка одночасно є законним представником малолітнього ОСОБА_2 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка одночасно є законним представником малолітнього ОСОБА_2 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 10.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 10к-265, відповідно до умов якого остання отримала у кредит грошові кошти у розмірі 52500 дол. США із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у ставці 11,2 % річних з кінцевим терміном повернення до 10.04.2022 року, з цільовим використання кредитних коштів на придбання однокімнатної житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3 кв.м. і складається в цілому з однієї кімнати, житловою площею 17,3 кв.м.

23.04.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Альков Інвест» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договори про відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 10к-265 від 10.04.2007 року та Іпотечним договором від 10.04.2007 року.

ОСОБА_3 взятого на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла кредитна заборгованість в розмірі 56771,01 дол. США та пенею, штрафом та комісією в розмірі 5735445,96 грн.

Позивачем на адресу відповідача було направлено лист вимогу № 27/04/2019 від 27.04.2019 року відповідно до ст.ст. 35, 37, 38, 40 ЗУ «Про іпотеку», в якому боржника ОСОБА_3 повідомлено про наявну в неї заборгованість на відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» вимагало в 30-денний термін повернути всію суму заборгованості за кредитним договором, а також відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» вимагало у 30 денний термін з дня отримання цієї вимоги звільнити (виселитись, знятись з реєстрації місця проживання/перебування) разом з іншими членами сім`ї (іншими мешканцями) з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки. Вказану вимогу було отримано ОСОБА_3 особисто 02.05.2019 року.

Оскільки, боржник ОСОБА_3 по спливу 30-денного терміну не погасила наявну в неї заборгованість, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» набуло право власності на житлову квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом звернення стягнення позасудовому порядку на підставі застереження передбаченого Іпотечним договором від 10.04.2007 року у порядку встановленому цим договором та ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідач ОСОБА_1 є членом сім`ї боржника ОСОБА_3 , яка продовжує проживати у вказаній вище квартирі, не бажає в добровільному порядку виселитися з такої та знятися з реєстрації, чим порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

З огляду на вищевикладене, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження ТОВ «ФК «Алькор Інвест» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування нерухомим майном, а саме житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , зняти ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , виселити ОСОБА_1 з житлової квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд констатує, що в ході розгляду справи представником позивача було подано уточнену позову заяву. Зокрема, представник позивача вказує на те, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду даної справи в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради з тих підстав, що у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 разом з відповідачем ОСОБА_1 проживає її малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з чим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження ТОВ «ФК «Алькор Інвест» шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування нерухомим майном, а саме житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлової квартири а адресою: АДРЕСА_2 .

Суд констатує, що відповідачем ОСОБА_1 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні даного позову. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідачка вказує на те, що в житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 вона зареєстрована та проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому її виселення порушує право її неповнолітнього сина, оскільки виселення матері фактично залишить без її догляду малолітню дитину та унеможливить сина проживання в даній квартирі. На теперішній час іншого місця проживання у відповідача немає. Поруч з будинком є дошкільний заклад дитячий садочок № 121, який відвідує її син.

Суд констатує, що представником позивача було надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказує на те, що при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, можливе виселення без надання іншого житлового приміщення. А тому, доводи ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим, просить суд задовольнити даний позов.

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 17.02.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2021 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить суд задовольнити даний позов в повному обсязі та провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з`явилися. За клопотанням представника відповідача такий сповіщався судом про дату та час слухання справи засобами зв`язку, зазначеними ним у клопотанні від 12.04.2022 року (а.с. 150) шляхом відправлення судової повістки на електрону пошту. А тому, суд проводить розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації в судове засідання не з`явився, будучи належними чином повідомленими про час та місце слухання справи. А тому суд проводить розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

По справі встановлено, що 10.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 10к-265, відповідно до умов якого остання отримала у кредит грошові кошти у розмірі 52500 дол. США із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у ставці 11,2 % річних з кінцевим терміном повернення до 10.04.2022 року, з цільовим використання кредитних коштів на придбання однокімнатної житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного договору (а.с. 16).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3 кв.м. і складається в цілому з однієї кімнати, житловою площею 17,3 кв.м., що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 23 25).

Суд констатує, що представник позивача в обґрунтування вказаного позову зазначав про те, що вказана вище квартира була придбана саме за отримані кредитні кошти.

Стороною відповідача вказані обставини не заперечувалося у відзиві на позовну заяву та доказів протилежного суду надано не було.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 4 Іпотечного договору від 10.04.2007 року предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Калашник О.В., Одеського міського нотаріального округу від 10 квітня 2007 року за реєстровим № 1118, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та реєстраційним номером 2018854 згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 3816129.

Відповідно до п. 10 Іпотечного договору від 10.04.2007 року звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Відповідно до п. 11 Іпотечного договору від 10.04.2007 року за виробом Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя. Задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 ЩЗУ «Про іпотеку».

23.04.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договори про відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 10к-265 від 10.04.2007 року та Іпотечним договором від 10.04.2007 року, що підтверджується наявними в матеріалах справ копіями вказаних договорів.

Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набуло прав нового кредитора та іпотекодержателя у правовідносинах за вказаними вище договорами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 взятого на себе зобов`язання не виконання, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 56771,01 дол. США та пенею, штрафом та комісією в розмірі 5735445,96 грн.

За приписами частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положеннями статті 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 ЗУ «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд констатує, що ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на адресу боржника ОСОБА_3 було направлено лист вимогу № 27/04/2019 від 27.04.2019 року відповідно до ст.ст. 35, 37, 38, 40 ЗУ «Про іпотеку», в якому боржника ОСОБА_3 повідомлено про наявну в неї заборгованість на відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» вимагало в 30-денний термін повернути всію суму заборгованості за кредитним договором, а також відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» вимагало у 30 денний термін з дня отримання цієї вимоги звільнити (виселитись, знятись з реєстрації місця проживання/перебування) разом з іншими членами сім`ї (іншими мешканцями) з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки. Вказану вимогу було отримано ОСОБА_3 особисто 02.05.2019 року (а.с. 26 27).

Оскільки, боржник ОСОБА_3 по спливу 30-денного терміну не погасила наявну в неї заборгованість, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» набуло право власності на житлову квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку на підставі застереження передбаченого Іпотечним договором від 10.04.2007 року у порядку встановленому цим договором та ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

З наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 266930646 від 21.07.2021 року вбачається, що державним реєстратором КП «Агенція реєстраційний послуг» Манютою С.В. 12.07.2019 року зареєстроване право власності на квартиру в АДРЕСА_2 за ТОВ «Фінансова компанія Алькор Інвест» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47820554 від 17.07.2019 року.

Відповідно до вказаного витягу підставою для державної реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» стали Іпотечний договір, виданий 10.04.2007 року, лист вимога № 27/04/2019 від 27.04.2019 року, докази про повідомлення, висновок про вартість майна.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Вказаний висновок також зроблено у постанові ВС/КЦС від 15.08.2018 року за результатами розгляду справи № 595/1271/16-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги».

Як було вище встановлено судом, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на адресу відповідача було направлено лист вимогу № 27/04/2019 від 27.04.2019 року відповідно до ст.ст. 35, 37, 38, 40 ЗУ «Про іпотеку», в якому боржника ОСОБА_3 повідомлено про наявну в неї заборгованість на відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» вимагало в 30-денний термін повернути всію суму заборгованості за кредитним договором, а також відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» вимагало у 30 денний термін з дня отримання цієї вимоги звільнити (виселитись, знятись з реєстрації місця проживання/перебування) разом з іншими членами сім`ї (іншими мешканцями) з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки. Вказану вимогу було отримано ОСОБА_3 особисто 02.05.2019 року (а.с. 26 27).

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_3 не проживає у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, у вказаній квартирі є зареєтрованими та проживають відповідачі ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 , які відмовляються в добровільному порядку виселитися та знятися з реєстрації за місцем проживання за вказаною вище адресою, у зв`язку з чим порушують право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на те, що право користування ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 було похідним від прав колишнього власника даної, членами сім`ї якого вони були, а також беручи до уваги той факт, що вказана вище житлова квартира була придбана боржником ОСОБА_3 за рахунок отриманого кредиту, повернення якого було забезпечене іпотекою даного житлового приміщення, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 слід визнати такими, що втратили право користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , та виселити із такої без надання іншого житлового приміщення, усунувши тим самим перешкоди позивачу у реалізації його права на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Однак, з приводу позовної вимоги про зняття ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання суд констатує наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Беручи до уваги те, що рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із житлового приміщення, яке набрало законної сили, є підставою зняття з реєстрації місця проживання особи, суд доходить висновку, що в задоволенні вимоги про зняття з реєстрації слід відмовити.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладене, надавши оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам, суд доходить висновку, що такі є належними, допустимими, достовірними, а в своїй достатніми для захисту порушеного права позивача та часткового задоволення даного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 35, 36, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до ОСОБА_1 , яка одночасно є законним представником малолітнього ОСОБА_2 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити частково.

Усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» у реалізації права володіння, користування та розпорядження майном, шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщення, саме житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» у реалізації права володіння, користування та розпорядження майном, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлової квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимоги відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 серпня 2022 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер