Справа № 127/9786/20
Провадження № 22-ц/801/1300/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В.В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 рокуСправа № 127/9786/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Сопруна В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Куйдана О.І., представника ОСОБА_2 - Якименко-Шевчук Ю.О. ,

розглянувши цивільну справу №127/9786/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , редакції газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» про захист честі, гідності та ділової репутації,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Куйдан Олега Ігоровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Воробйова В.В., дата виготовлення повного тексту рішення 28 грудня 2020 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в Вінницький міський суд з позовом до ОСОБА_2 , редакції газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 о 21 год 00 хв., ІНФОРМАЦІЯ_8 о 12 год 33 хв. та ІНФОРМАЦІЯ_9 об 11 год 59 хв. було опубліковано інформацію, ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» та в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_10 від ІНФОРМАЦІЯ_9», авторами яких є відповідачі. Інформацію, яка є предметом даних статей, позивач вважає недостовірною та такою, яка порушує його права на честь, гідність та ділову репутацію, просить суд зобов`язати редакцію газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» і ОСОБА_2 спростувати викладені у статті і постах факти як такі, що не відповідали дійсності, шляхом опублікування на першій сторінці щотижневого видання газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» розміром не менше половини друкованого листа формату А4, зі збереженням кількості тиражу газети, вибачення за поширення про нього неправдивої інформації та втручання у особисте життя, порушення прав людини, приниження честі, гідності та ділової репутації за свій рахунок протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, стягнути солідарно з редакції газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» і ОСОБА_2 на його користь 1 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Куйдан Олег Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що розповсюджена відповідачами інформація є оціночним судженням, а не фактичними твердженнями. Вважає, що позивачем надано належні та достатні докази, які підтверджують порушення відповідачами його прав. Крім того вважає, що після опублікованої гр. ОСОБА_2 інформації в ЗМІ відносно нього він отримав душевну травму, яка досі має на нього вплив. Поряд з цим, в обґрунтування апеляційної скарги, посилався на доводи викладені в позовній заяві.

08 лютого 2021 року від представника відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «Редакція газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» адвоката Якименко-Шевчук Ю.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи представника позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з наданням детального обґрунтування на предмет недоведеності позивачем належними і допустимими доказами порушення його прав саме відповідачами. Поряд з цим вказує, що визначений стороною позивача спосіб захисту порушеного права, шляхом опублікування відповідачами вибачення не передбачений законом.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Куйдана О. І. задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 грн.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Куйдана О.І. задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду частково відповідає зазначеним вимогам.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», відносно нього недостовірної інформації, а також поширення такої інформації саме відповідачами, а надані позивачем роздруківки тексту не містять ідентифікуючої інформації сайтів в мережі Інтернет, за якою б вбачалась можливість її перевірки та встановлення авторів цих текстів.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, так як він не відповідає дійсним обставинам справи, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Так, апеляційним судом встановлено, що з 10 червня 2014 року ОСОБА_1 займає посаду директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України (а. с. 56, т. 1).

В публікаціях газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» журналіста ОСОБА_2 та на її сторінці у «Фейсбук» велась мова про наявність у нього захворювання на короновірус, приховування ним та медичними працівниками Центру факту його захворювання на короновірус, надання фальсифікованих результатів обстежень.

ІНФОРМАЦІЯ_7 гр. ОСОБА_2 опублікувала на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» пост о 21.00 год., в якому написала: « У «33-го» є інформація про двох і головних лікарів Вінницьких обласних лікарень, у яких є підозра на коронавірус. ( Оперативно перевіряємо її) Один - контактер… В онко - інфікований уролог - хірург.. Є підозри і у інших - контактерів..» тим самим повідомила про підозру щодо мого захворювання на короновірус, факт перевірки з боку журналістів мого стану здоровя, результатів обстеження та втручання газети «ІНФОРМАЦІЯ_10» в моє особисте життя.

Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_8 від імені відповідача ОСОБА_2 на сторінці у мережі «Фейсбук» опублікувано пост, в якому зазначено: «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказано, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні - Комунального некомерційного підприємства «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», аналіз взяли незаконно, і не можна вірити позивачем опублікованим результатам на його особистій сторінці у Фейсбук.

Також, від імені ОСОБА_2 у коментарях під постом вказано, що має фактаж і перевірену інформацію і на коментар юриста Центру погрожує йому, що вона завтра прийде до нього на роботу і тому радить йому не виступати.

ІНФОРМАЦІЯ_9 в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_10» опубліковано статтю відповідача ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_11». У зазначеній статті вказується прізвище позивача і розповідь про вимогу з боку ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , прийти і пройти обстеження повторно, з`явившись в «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» особисто. І натяк: - «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».

Цей самий текст статті був опублікований від імені відповідача ОСОБА_2 на сторінці у «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_9 об 11.59 год.

В друкованому засобі масової інформації - газеті «ІНФОРМАЦІЯ_12 від ІНФОРМАЦІЯ_13 було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_14» (а.с.102).

Зокрема, у вказаній публікації розміщено інтерв`ю, надане позивачем вказаному виданню, у якому позивач відповідає на запитання кореспондента та спростовує своє захворювання на короновірус.

На думку позивача, вказані сторінки в соціальній мережі належать відповідачам і саме ними дана інформація була поширена.

Також, за доводами ОСОБА_1 та його представника зазначена інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію.

При новому розгляді справи апеляційним судом, враховується обов`язковість постанови суду касаційної інстанції, колегія суддів, звертає увагу на ті помилки судів першої і апеляційної інстанції, які викладені у постанові Верховного суду від 07 червня 2022 року.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив з того, шо по - перше, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», по - друге, що інформація, яка мала місце у цих мережах не є недостовірною, а носить характер оціночного судження.

З приводу першої підстави відмови, колегія суддів, звертає увагу на слідуюче:

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі

№ 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 02 лютого 2022 року

у справі № 199/4585/18 (провадження № 61-5734св21) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада

2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Згідно з частиною одинадцятою статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися.

Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.

Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі - ОП «Український мережевий інформаційний центр») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA».

ОП «Український мережевий інформаційний центр» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно із статутом ОП «Український мережевий інформаційний центр» останнє не може надавати послуги третім особам у разі якщо для надання таких послуг воно акредитувало інші організації і скеровує осіб, які звертаються, та суди до Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» за отриманням інформації, у тому числі про власників веб-сайту.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Положеннями частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так відмовляючи, у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків про недоведеність позивачем обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук».

З такими висновками колегія суддів не погоджується.

Під час підготовчого засідання 18 листопада 2020 року в суді першої інстанції представником ОСОБА_1 - Куйданом О. І. для встановлення обставин, необхідних для вирішення справи, та осіб, які розповсюдили інформацію, яку позивач вважає недостовірною, було заявлено ряд клопотань, зокрема, про витребування доказів у Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», а саме: інформації (відомостей) стосовно власників веб-сайтів, реєстрантів доменних імен: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 а також клопотання про проведення у Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» експертизи за результатами дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з фіксацією фактів поширення недостовірної інформації, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Згідно з протоколом судового засідання та звукозаписом судового засідання від 18 листопада 2020 року (а.с.139 - 141, т. 1), суд першої інстанції відмовив представнику ОСОБА_1 - Куйдану О. І. у задоволенні вказаних клопотань про витребування доказів та призначення експертизи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2021 року представнику ОСОБА_1 - Куйдану О. І. відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме інформації стосовно реєстрантів відповідних доменів у в соціальній мережі «Фейсбук», що унеможливило встановлення фактичних обставин справи щодо осіб, які розповсюдили інформацію, яку позивач вважає недостовірною, а також у задоволенні клопотання про призначення експертизи для дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, необхідної для встановлення факту поширення недостовірної інформації відповідачами.

Під час перегляду справи в суду апеляційної інстанції стороною позивача було заявлено письмове клопотання про долучення до матеріалів справи звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року.

При новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції цей недолік усунуто.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 - адвоката Куйдана Олега Ігоровича від клопотань викладених у заявах від 22.01.2021 року, а саме: про виклик свідків, витребування доказів, проведення експертизи. Залучено до матеріалів справи звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року.

Відповідно до звіту дочірнього підприємства «Центру компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 26 лютого 2021 року було проведено фіксацію і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет.

Згідно висновку інформація, яка була поширена ІНФОРМАЦІЯ_3 о 21 год.00 хв., ІНФОРМАЦІЯ_8 о 12 год. 33 хв. та 03 квітня 2020 року об 11 год 59 хв. була поміщена на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_15.

Єдине на шо звертає увагу колегія суддів, це помилковість позивача у датах, які він визнав у судовому засіданні, тексти відповідають дійсності.

Відповідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права», а також згідно з усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг - провайдером.

Отже, власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/ або отримувач послуг хостингу. (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Згідно довідки дочірнього підприємства «Центру компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 26 лютого 2021 року було встановлено що власником веб-сайту Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіна ЛТД» було переделеговане доменне імя ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4 було створено Fecebook-сторінку новинного веб-сайту з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 », доступну за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_16.

Також, користувачем соціальної мережі Fecebook з іменем « ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) створено сторінку, доступну за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_17 .

Вищевикладена інформація була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При таких обставинах, колегія суддів, вважає, шо позов пред`явлений до належних відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, помилково прийшов до висновку що, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук» відповідачами.

Висновком суду першої інстанції встановлено, що інформація, яка мала місце у цих мережах не є недостовірною, а носить характер оціночного судження.

Колегія суддів, частково погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

За змістом вимоги ОСОБА_1 та його представник Куйдан О.І вважає викладену в статтях інформацію недостовірною, перекрученою, необ`єктивною та такою, що не відповідає дійсності, і відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про інформацію» має бути спростована на офіційному сайті редакції газети 33-й канал, а також на сайтах ОСОБА_2 шляхом опублікування на першій сторінці щотижневого видання газети «33-й канал, розміром не менше половини друкованого листа формату А4 у місячний термін з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно з статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в тому числі для захисту репутації або прав інших людей (частина 2 статті 34).

Водночас відповідно до частин першої, четвертої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням такої недостовірної інформації.

Порядок і межі здійснення особою вищевказаних особистих немайнових прав, а також способи їх захисту визначаються положеннями Цивільного Кодексу України, Законом України "Про інформацію", а також Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні".

Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частинами 6-7 цієї статті передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже стаття 277 ЦК України й інші акти цивільного законодавства передбачають два спеціальних способи захисту особистих немайнових прав, якими є право на спростування неправдивої інформації та право на відповідь.

Під «правом на спростування» слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичних осіб шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

Водночас під «правом на відповідь» слід розуміти право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права.

Обидва способи захисту можуть мати місце у випадку, коли особисті немайнові права зазнали порушення внаслідок поширення інформації, а відмінність між ними полягає в тому, що: 1) відповідь передбачає внесення пояснення щодо поширених відомостей, тоді як спростування зводиться до визнання попередньо поширених відомостей неправдивими; 2) відповідь здійснюється особою, стосовно якої були поширені відомості, або членами її сім`ї, тоді як спростування - особою, яка поширила ці неправдиві відомості.

Проте вимагати як спростування, так і відповіді можуть фізичні особи, стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права.

Відтак право на відповідь виникає за наявності юридичного факту правопорушення, що включає в себе: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту; 2) така інформація стосується конкретної особи; 3) інформація не носить оціночного характеру, а та, що носить фактичний характер, є неправдивою, тобто такою, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво; 4) інформація порушує особисті немайнові права, якими в даному випадку є право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) а також право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, факт поширення інформації відповідачами - редакції газети 33-й канал, та ОСОБА_2 як видавцем і автором публікації відповідно, а також та обставина, що вона стосується конкретної особи позивача ОСОБА_1 ..

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про оціночний характер поширеної інформації та недоведеність порушення її поширенням особистих немайнових прав позивача, а відтак відсутність підстав для задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 15 Постанови №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділову репутацію фізичної особи та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Так відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Так само відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Зазначена норма передбачає також різницю між "інформацією" та "ідеями". Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на "правдиву", тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції.

Незважаючи на існування фактів, які може бути доведено, правдивість оціночних суджень неможливо довести (Справа ЄСПЛ "Лінгенс проти Австрії").

Так, в позовній заяві (т.1 а.с.1 - 12) представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Куйдан О.І.. стверджували про те, що його особисті немайнові права - право на повагу до репутації, честі та гідності, були порушені поширеними відповідачами недостовірними висловами (інформацією): « У «33-го» є інформація про двох і головних лікарів Вінницьких обласних лікарень, у яких є підозра на коронавірус. ( Оперативно перевіряємо її) Один - контактер… В онко - інфікований уролог - хірург.. Є підозри і у інших - контактерів..». «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказано, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні - Комунального некомерційного підприємства «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», аналіз взяли незаконно, і не можна вірити позивачем опублікованим результатам на його особистій сторінці у Фейсбук. Також, від імені ОСОБА_2 у коментарях під постом вказано, що має фактаж і перевірену інформацію і на коментар юриста Центру погрожує йому, що вона завтра прийде до нього на роботу і тому радить йому не виступати. «ІНФОРМАЦІЯ_11». У зазначеній статті вказується прізвище позивача і розповідь про вимогу з боку ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , прийти і пройти обстеження повторно, з`явившись в «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» особисто. І натяк: - «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки». В друкованому засобі масової інформації - газеті «ІНФОРМАЦІЯ_12 від ІНФОРМАЦІЯ_13 було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_14».

На думку, колегії суддів, вищевказані вислови відображають оціночні судження, думки, переконання автора, критичну оцінку ним певних фактів. Як такі, що відображають суб`єктивні думки і погляди відповідача, їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Єдиним фактичним судженням в даній публікації є повідомлення про те, що з 10 червня 2014 року ОСОБА_1 займає посаду директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України (а.с.56 т. 1). Однак зазначена фактична обставина ним не заперечується і не є такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію.

Обґрунтовуючи порушення поширенням вищевказаної інформації його прав, позивач не заперечував викладених у статті фактичних обставин, а спростовує оціночні судження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на особливий статус відповідача, який є публічною особою - з червня місяця 2014 рокує займає посаду директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України, а відтак має мати вищий «поріг вразливості», бути відкритим і готовим до критики і дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадськості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998 року) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Розглядувані статті поміщені в інтернет сайті жодним чином не стосуються особистого чи сімейного життя позивача, а містять винятково критику його діяльності як головного лікаря.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи і вимоги закону уваги не звернув.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач відповідно до статей 80, 81 ЦПК України не довів порушення його особистих немайнових прав поширенням відповідачами вказаної інформації, а тому відсутні підстави для застосування способів їх захисту, що передбачені статтею 277 ЦК України,ч.1 ст.27 Закону України «Про інформацію» , і що відмову в задоволенні позову слід мотивувати лише з вказаних підстав, в зв`язку з чим рішення місцевого суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до пунктів 2-4 частини 1 статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права, є підставами для зміни

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Куйдан Олега Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину даного рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 серпня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Медвецький С.К.

Стадник І.М.