Справа № 347/2470/21
Провадження № 2/347/132/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

05 травня 2022 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

за участю:

секретаря с/з Рибчук Х.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що більше 10 років працює в НПП «Гуцульщина» на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду, а також займається журналістською діяльністю, та є членом Національної спілки журналістів України.

По сусідству з ним проживає ОСОБА_2 , його родичка, з якою вони перебувають в неприязних, недобросусідських відносинах впродовж багатьох років. Відповідач разом із своїм сином ОСОБА_3 протягом багатьох років постійно пише в різні служби та державні установи неправдиву інформацію, та наклепи на його сім`ю. Так в 2011 році ОСОБА_3 звертався до Генерального прокурора, Міністерства екології та природніх ресурсів України в Державну екологічну службу України, та стверджував, що позивач ( ОСОБА_1 ) самовільно захопив велику частину лісу в парку по АДРЕСА_1 без наявних документів, та без погодження з органами місцевого самоврядування. За результатами вказаних звернень відповідними органами ОСОБА_3 було надано вичерпну відповідь, про відсутність порушень з боку ОСОБА_1 . Однак, в 2019 року мати ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 у жовтні 2019 року звернулася з аналогічною заявою до президента України, Міністерства екології та захисту довкілля України, прокурора Івано-Франківської області, начальника Косівського РВП ГУНП, прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури. У своїх заявах ОСОБА_2 вказує, що позивач ( ОСОБА_1 ) самовільно захопив велику частину лісу в Національному природньому парку «Гуцульщина» та вирубав ліс, а саме канадський дуб, без погодження з органами місцевого самоврядування та без дозвільних документів. З аналогічною заявою ОСОБА_2 зверталася 06.09.2021 року до голови Косівського ОТГ Плосконоса Ю.О., в якій знову ж стверджує про самовільне захоплення ОСОБА_1 земельної ділянки, що абсолютно не відповідає дійсності.

На переконання позивача, вказана в неодноразових заявах інформація ОСОБА_2 є брехливою, такою, що не відповідає дійсності, та принижує його честь, гідність, як людини і громадянина, а також як журналіста. Поширена в заявах ОСОБА_2 інформація, завдає позивачу тяжких моральних страждань, оскільки він ніколи не порушував законодавства і жодного лісу не вирубував. Позивач ОСОБА_1 переконаний, що написана відповідачем ОСОБА_2 негативна інформація в брутальній та принизливій формі була умисно поширена та доведена невизначеному колу осіб, а тому підлягає визнанню недостовірною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 висловив, доводи аналогічні позовній заяві, та просив його позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 визнала той факт, що вона дійсно зверталася до голови Косівської ОТГ Плосконоса Ю. з заявою про кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». З 2013 року за заявою її сина ОСОБА_3 , з приводу видачі земельної ділянки МП «Іско» в с. Черганівка, відкрито кримінальне провадження яке на даний час не вирішено. Відповідач ствердила, що у своїх заявах жодним чином не намагалась принизити честь і гідність позивача, а як свідомий громадянин своєї країни, вона на підставі ст.40 Конституції України вправі звертатися до відповідних органів з письмовим індивідуальним зверненням щодо перевірки фактів, та отримувати відповідну відповідь. При цьому, якщо під час перевірки інформації в заяві, така не знайшла свого підтвердження, то сам по собі факт звернення до відповідних органів не може бути підставою для задоволення позову. В даному випадку на переконання відповідача мало місце реалізація нею конституційного права передбаченого ст. 40 Конституції України.

З цих підстав, в задоволенні позову просила відмовити повністю.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суд від 30.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (відповідача) та призначено справу до судового розгляду на 20.01.2021 року.

20.01.2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

16.02.2022 року розгляд справи було відкладено та надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

15.03.2022 року, та 06.04.2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників судового провадження.

Про судове засідання на 05.05.2022 року відповідач був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв (а.с.66).

Враховуючи те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно копії листа прокуратури Івано-Франківської області від 19.07.2011 року №52-37-11 ОСОБА_1 було повідомлено про результати звернення ОСОБА_3 з приводу незаконного будівництва ОСОБА_1 « ОСОБА_1 » на території НПП «Гуцульщина» (а.с.6, 26).

Згідно копії заяви, зареєстрованої 28.10.2019 року ОСОБА_2 зверталася до Президента України, Міністерства екології та захисту довкілля України, прокурора Івано-Франківської області, начальника Косівського ВП ГУНП, прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури щодо самовільного захоплення земельної ділянки та самовільного будівництва в НПП «Гуцульщина» (а.с.7, 28).

Згідно копії листа відповіді від 29.10.2021 року міського голови Косівської міської ради Косівського району Плосконоса Ю., з приводу скарги ОСОБА_2 ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення цивільно-правового спору (а.с.9, 30).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вважає відповідача ОСОБА_2 такими, що порушують його немайнові права на честь, гідність, шляхом розповсюдження недостовірної інформації у заява-скаргах до державних органів та органів місцевого самоврядування.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Щодо недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.

Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З наведеного вище суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР).

Європейський суд з прав людини у справі «Сірик проти України» від 31.03.2011 року вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Разом з тим наявність у зверненні до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей чи в разі встановлення, що таке звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Зокрема, КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383).

Щодо моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Окрім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач ОСОБА_2 двічі зверталися з аналогічними по змісту заявами з приводу самовільного захоплення (позивачем) ОСОБА_1 частини земельної ділянки що знаходиться в національному природному парку «Гуцульщина». Вказані заяви були адресовані в 2019 році Президенту України, Міністерству екології та захисту довкілля України, прокурору Івано-Франківської області, начальнику Косівського ВП ГУНП, прокурору Коломийської міжрайонної прокуратури, а в 2021 році голові Косівської ОТГ.

Проаналізувавши зміст вказаних звернень, суд доходить висновку, що відповідач скористалась своїм правом на звернення громадян та просила провести перевірку вказаних нею у заяві фактів. Також суд доходить переконання, про неспроможність доводів позивача в тій частині, що поширена ОСОБА_2 інформація була здійснена в принизливій та брутальній формі, оскільки будь яких доказів вживання образливих, лайливих слів, чи будь яких порівнянь, перебільшень тощо, в заявах ОСОБА_2 немає. Суд вважає, що в даному випадку, заяви ОСОБА_2 є способом реалізації права на звернення, і будь яких фактичних даних не містять. У поданих заявах містяться особисті оціночні судження заявниці, без наведення фактичних даних: дати, часу, місця вчинення описаних в заяві дій ОСОБА_1 , не міститься фактичних доказів захоплення ОСОБА_1 земельних ділянок, їх кількості, із точним зазначенням місця розташування тощо.

Також в позовній заяві позивач ОСОБА_1 ствердив, що відповідач хотіла принизити його перед колегами по роботі, однак суд зауважує, що такі доводи є суперечливими, оскільки як вбачається з двох поданих заяв ОСОБА_2 , такі вона надсилала не за місцем роботи позивача, а до уповноважених на її думку осіб та уповноважених органів, які здатні провести відповідну перевірку викладених нею відомостей.

Суд також зауважує, що якщо позивач вважає, що в діях відповідача містяться ознаки кримінального правопорушення, зокрема неправдиве повідомлення про вчинення злочину, то позивач не позбавлений був права звернутися з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, при цьому в чому саме полягали моральні страждання позивача не зазначено, як і не вказано яким чином позивач оцінив завдані йому моральні страждання саме в розмірі 100 000 гривень. Отже всупереч вищезазначених норм чинного законодавства, ОСОБА_1 не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 14, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте Косівським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Косівського районного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач може оскаржити рішення суду безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 09 травня 2022 року.

Суддя: Ю. С. Кіцула