КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №370/2796/20 Головуючий у І інстанції -Тандир О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/146/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності договору,-

встановив:

позивач звернулася до суду із позовом, в якому вказала, що вона відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №244929 від 03.03.2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2009 року №202 набула у власність земельну ділянку площею 0,9667 га з кадастровим номером №:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада.

Вказана земельна ділянка з 2010 по 2013 року була предметом судового спору за позовом Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП Макарівське лісове господарство, Макарівської РДА Київської області до ОСОБА_1 , та інших відповідачів про визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки, недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення їх до державної власності. Ухвалою від 06.04.2010 року у межах вказаної судової справи на вищевказану земельну ділянку було накладено арешт у якості заходу забезпечення позову. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 28.12.2011 року у задоволенні вимог позивача було відмовлено у повному обсязі, з чим погодилися також суди апеляційної та касаційної інстанції (рішення Апеляційного суду Київської області у справі №22ц-2025/12 від 03.04.2012 року; ухвала ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-19547 св12 від 05.06.2013 року).

Як вказує позивач, у 2011 році ОСОБА_2 , висловив бажання придбати в позивача вказані земельну ділянку внаслідок чого 27.12.2011 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено Попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е., та зареєстрований в реєстрі за №7797.

Відповідно до п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27.03.2012 року укласти основний Договір купівлі-продажу земельних ділянок.

Відповідно до п. 2.6. Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року відповідач-1 взяв на себе зобов`язання зняти з вищезазначених земельних ділянок заборону (арешт), для чого позивач видала відповідачу довіреність на право представлення її інтересів. Окрім того, позивач передала оригінали Державних актів на землю серії ЯЖ №244929, ЯЖ №244930, на підтвердження своїх намірів укласти в майбутньому договір купівлі-продажу землі.

У вказаний в Попередньому договорі від 27.12.2011 року строк відповідач-1 не зняв з земельних ділянок арешт, укладення основного договору не ініціював, таким чином відмовившись від виконання умов Попереднього договору від 27.12.2011 року в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 3 Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року, у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.

Позивач жодних домовленостей про продовження дії Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року з відповідачем-не підписувала, а отже зобов`язання встановлене попереднім договором (укласти основний договір) припинилось 28.03.2012 року.

У вересні 2020 року позивач, бажаючи скористатись своїм правом розпорядитись своєю власністю, знайшла покупця земельних ділянок за вигідною для неї ціною.

02.10.2020 року позивач звернулась до Макарівського районного суду Київської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі №2-177/11, та для того, щоб не втратити покупця за час, поки суд буде розглядати вказане клопотання, 21.10.2020 року позивач уклала Попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2.1. Попереднього договору купівлі-продажу від 16.10.2020 року продавець має намір продати, а покупець купити нерухоме майно, що є предметом цього договору за ціною, що буде еквівалентною 30394,40 дол. США.

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5000 дол. США.

Позивач вказує, що 12.10.2020 року, очевидно після того, як відповідач-1 дізнався про те, що позивач розпочала процедуру про зняття арешту, відповідач-1 приїхав до позивача особисто та почав вимагати передання земельних ділянок та погрожувати. Відповідач-1 вимагав віддати землю «по хорошому», погрожував застосувати щодо позивача «відповідні заходи впливу», вимагав «добре усвідомити наслідки своїх дій» і «погоджуватися вирішити питання мирно» поки він це пропонує, казав «зробити правильний вибір від якого життя буде безпечним та приємним» і висловлював інші подібні фрази, спрямовані на погрози та залякування з метою отримати майно позивача у власність.

Позивач повідомила відповідача-1, що не має більше наміру продавати йому земельні ділянки. Окрім цього, відповідачем-1 позивачу була надана письмова заява-повідомлення, в якій відповідач-1 вимагав від позивача з`явитись 15.10.2020 року за вказаною адресою для укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок. У заяві містяться погрози застосування певних засобів впливу до позивача, якщо вона не погодиться відчужити земельні ділянки.

У зв`язку з наведеним позивачем була подана заява про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України (вимагання) до Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області.

15.10.2020 року позивачем було направлено поштою відповідачу-1 відповідь на його заяву, в якій позивач повідомила про припинення між ними зобов`язань за Попереднім договором від 27.12.2011 року та просила повернути Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №244929 та ЯЖ №244930 та припинити шантаж.

Як вказує позивач, відповідачу-1 достеменно було відомо про відсутність у позивача волі та волевиявлення відчужувати йому земельні ділянки.

Разом з тим, 18.11.2020 року, готуючись до укладення основного договору купівлі-продажу з покупцем ОСОБА_3 , позивач дізналась, що її земельна ділянка вже продана відповідачу-1 на підставі договору-купівлі продажу від 16.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І., зареєстрованого у реєстрі за №929, та договору купівлі-продажу від 17.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І., зареєстрованого у реєстрі за №930.

Ознайомившись з матеріалами нотаріальної справи, позивач дізналась, що земельні ділянки, в тому числі і та, що є предметом даного спору, без її згоди та відома були продані від її імені нібито її представником відповідачем-2 своєму братові відповідачу-1.

Підставою для такого представництва стала Довіреність від 27.12.2011 року (далі - Довіреність), посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О.Е., зареєстрована в реєстрі за №7798, якою позивач нібито уповноважила відповідача-1 та відповідача-2 вчиняти від імені позивача юридично значущі дії. З тексту довіреності вбачається, що вона видана строком на 10 років та дійсна до 27.12.2021 року.

Позивач пам`ятає лише факт укладення довіреності на виконання п. 2.6. Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року, відповідно до якого відповідач-1 взяв на себе зобов`язання зняти з земельних ділянок заборону (арешт), а позивач видала довіреність на право представлення її інтересів.

При цьому позивач вказує, що не пам`ятає укладення довіреності на вчинення юридичних дій з її майном строком аж на 10 років, інакше б відкликала її за першої змоги, 19.11.2020 року позивач припинила дію вказаної довіреності.

У зв`язку з тим, що земельні ділянки вибули з власності позивача всупереч її волі на підставі недійсних правочинів, позивач змушена звернутись до суду з позовом для захисту своїх прав.

Позивач вказує, що всупереч ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи викладене, позивач, посилаючись на вищевказані обставини та норми цивільного законодавства позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га з кадастровим номером №:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, від 16.11.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрований у реєстрі за №929; повернути сторони вказаного договору купівлі-продажу у попередній стан шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., індексний номер: 55171882 від 16.11.2020 року; визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського Володимира Степановича, індексний номер: 55672551 від 14.12.2020 року. Також просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і позов задовольнити повністю, посилаючись на те, що суд дійшов помилкового висновку про наявність у неї волевиявлення на укладення спірних договорів та неправильно застосував положення ч. 3 ст. 238 ЦК України.

У відзиві ОСОБА_2 посилається на безпідставність апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , була власником земельної ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №244929 від 03.03.2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за №26. Вказану земельну ділянку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2009 року №202 (т. 1 а.с. 180).

27.12.2011 року між позивачем як продавцем та відповідачем-1 як покупцем було укладено Попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е., та зареєстрований в реєстрі за №7797 (т. 1 а.с. 156-157).

Відповідно до п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27.03.2012 року укласти основний Договір купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і з кадастровим номером №:05:050:0027.

Відповідно до п. 2.4 Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року відповідач-1 до підписання договору передав, а позивач прийняв забезпечувальний платіж у розмірі 160000 грн., в рахунок оплати ціни продажу.

Також відповідно до п. 2.6. Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року відповідач-1 взяв на себе зобов`язання зняття заборони та підготовки усіх необхідних документів для укладення основного договору, у зв`язку із чим позивачем відповідачу-1 передано оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язалася видати відповідну довіреність.

Відповідно до п. 3 Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року, у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.

Судом також було встановлено, що 27.12.2011 року позивач Довіреністю уповноважила відповідача-1 та відповідача-2 представляти її інтереси в усіх державних громадських, господарських та інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності, в тому числі в усіх правоохоронних органах, прокуратурі, органах державної влади та місцевого самоврядування, у державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів, з питань користування та розпорядження (в тому числі продажу за ціну та на умовах на їх розсуд, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку за моїми зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб), належними мені на праві власності земельними ділянками, які розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, в тому числі і з кадастровим номером :05:050:0027, цільове призначення - ведення індивідуального садівництва.

Згідно довіреності позивач уповноважила відповідачів: подавати від її імені заяви, в тому числі заяву про її сімейний стан та про належність мені майна на праві особистої власності, подавати довідки та інші документи, отримувати необхідні довідки та документи, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах, зокрема в органах нотаріату, в органах місцевого самоврядування та органах реєстрації нерухомого майна, тощо, вирішувати питання щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки (їх дублікатів), укладати цивільно-правові угоди щодо розпорядження земельним ділянками, в тому числі укладати договори іпотеки, договори про задоволення вимог, договори поруки та ін., отримувати грошові суми за цими угодами, розписуватися «а мене, сплачувати належні з мене платежі, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, вести від її імені усі судові справи в усіх судових установах тощо.

Вказана довіреність видана терміном на десять років та дійсна до 27.12.21 року та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О.Е., зареєстрована в реєстрі за №7798 (т. 1 а.с. 205, 208).

В подальшому, 12.10.2020 року відповідачем-1 позивачу була подана письмова заява-повідомлення, в якій відповідач-1 вимагав від позивача з`явитись 15.10.2020 року за відповідною адресою для укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок (т. 1 а.с. 163-164).

Доводи позивача щодо подання до правоохоронних органів заяви про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України (вимагання) матеріалами справи не підтверджується, оскільки на копії відповідної заяви відсутня відмітка органів поліції про її реєстрацію а також не надано витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального правопорушення (т.1 а.с. 170-172).

15.10.2020 року позивачем було направлено поштою відповідачу-1 відповідь на його заяву, в якій позивач повідомила про припинення між ними зобов`язань за Попереднім договором від 27.12.2011 року та просила повернути Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №244929 та ЯЖ №244930 та припинити шантаж (т. 1 а.с. 165-169).

Судом також встановлено, що 21.10.2020 року позивач як продавець уклала Попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_3 як покупцем, відповідно до п. 2.1 якого сторони у строк до 16.10.2021 року зобов`язуються укласти та оформити договори купівлі-продажу земельних ділянок, зокрема і ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада за ціною, що буде еквівалентною 15197,40 дол. США (п. 2.1 Договору).

Згідно п. 2.2 Договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5000 дол. США, про що також свідчить її розписка (т. 1 а.с. 159).

Далі, 16.11.2020 року між позивачем, від імені якої на підставі довіреності від 27.12.2011 року діяв відповідач-2, як продавцем, та відповідачем-1 як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І., зареєстрований у реєстрі за №929 (т. 1 а.с. 176-178).

Згідно п. 2.1 Договору сторони домовилися, що вартість відчужуваної земельної ділянки становить 80000 грн. А згідно п. 2.3 Договору згідно звіту з експертної грошової оцінки ринкова вартість земельної ділянки складає 252376 грн.

Згідно п. 3.1 Договору продавець свідчить, що земельна ділянка, що відчужується, до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного капіталу юридичної особи, іншим способом не відчужена, під арештом не перебуває, судового спору щодо неї, прав третіх осіб у зв`язку із наймом, орендою, тимчасовим використанням, щодо зазначеної ділянки немає.

Як передбачено п. 6.8 Договору сторони цього договору стверджують, що цей договір не приховує інший правочин, вчинений з метою створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором..

Пунктом 6.10 Договору передбачено, зміст ст.ст. 182, 229-231, 233-236, 377, 632, 655, 665, 668 ЦК України, а також окремих норм ПК України, СК України та ЗК України сторонам роз`яснено.

Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 213-214).

Як вбачається з витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей, 19.11.2020 року за заявою позивача припинено дію її довіреності від 27.12.2011 року (т. 1 а.с. 175).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно станом на 17.12.2020 року земельна ділянка площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №:05:050:0027 у власності відповідача-1 відсутня (т. 1 а.с. 219-230).

Встановивши вказані обставини та відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину (договору доручення та виданій на підставі нього довіреності) у суду відсутні підстави вважати, що у позивача було відсутнє воловиявлення на вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Посилання позивача в даному випадку на обізнаність відповідача-1 про відсутність волевиявлення у позивача на відчуження йому земельної ділянки не має правового значення, оскільки відповідач-1 діяв від свого імені укладаючи спірний договір та виступав у ньому стороною покупця. Не має також правового значення та обставина, що позивач не пам`ятає факт видачі такої довіреності на ім`я відповідачів.

Посилання позивача на те, що вказана довіреність була видана на виконання вимог п. 2.6. Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року, строк дії якого закінчився, судом відхилено, оскільки у виданій на ім`я відповідачів довіреності жодних застережень щодо Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року немає, натомість строк дії довіреності становить десять років, аж до 27.12.2021 року, що не відповідає строку дії Попереднього договору купівлі-продажу від 27.12.2011 року.

Посилання позивача на ту обставину, що її дійсною волею було відчужити земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , з яким було укладено попередній договір купівлі-продажу, також не має правового значення для оцінки законності укладення спірної угоди через представника.

Суд також вважав, що припинення позивачем дії довіреності, на підставі якої від її імені була продана земельна ділянка, вже після укладення спірного договору, не може свідчити про відсутність волевиявлення сторони правочину на його вчинення.

Посилання позивача на ту обставину, що дії відповідачів не можна вважати такими, що виконані на виконання доручення позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 237, 244 ЦК України не є обґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

Посилання позивача на невідповідність дій повіреного вимогам ст.ст. 1004, 1006 ЦК України, оскільки істотні умови спірного договору відповідачі ніколи не обговорювали і не узгоджували з позивачем, про спірні правочини відповідачі її не повідомили, кошти від вчинених правочинів відповідач-2 позивачу не передав, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину купівлі-продажу, а стосується лише правовідносин між позивачем як довірителем та відповідачем-2 як повіреним і дотримання обов`язків повіреного за договором доручення не є предметом дослідження суду у даній справі.

Посилання позивача на недобросовісні дії відповідачів, які були вчинені на шкоду інтересам позивача, а саме на суттєве заниження ціни земельної ділянки у договорі, оскільки вона мала змогу продати свою власність дорожче, спростовується змістом виданої позивачем довіреності, відповідно до якої відчуження земельної ділянки могло відбуватися за ціну та на умовах на розсуд представників. При цьому цивільне та земельне законодавство не обмежує учасників цивільних правовідносин у визначенні ціни продажу земельної ділянки.

Також не має правового значення при оцінці законності укладення оспорюваного договору можливе застосування до позивача штрафних санкцій за попереднім договором від 21.10.2020 року, укладеним з ОСОБА_3 , оскільки вказаний попередній договір не впливає на відповідність умов дійсності оспорюваного позивачем правочину.

Також суд визнав неспроможними посилання позивача на зловмисну домовленість представника однієї сторони з другою стороною, як на підставу недійсності оспорюваного правочину (ст. 232 ЦК України), оскільки будь-які докази такої зловмисної домовленості у порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано, а висновки позивача щодо цієї обставини є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині посилання на порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні.

Відносини представництва мають особистий характер, а тому первинний представник має сповістити особу, яку представляє, про проведене передоручення і повідомити їй необхідні відомості про особу, якій він передав повноваження. Повідомлення про вчинене передоручення має бути направлено особі, яку представляють, негайно, оскільки особа, яку представляють, якщо вона вважає за необхідне, має право в односторонньому порядку скасувати проведене передоручення. Тому невиконання цього обов`язку представником тягне за собою його відповідальність перед особою, яку представляють, за дії замісника як за свої власні.

Якщо ж представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

У разі спростування презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню.

Встановлено, що ОСОБА_2 не передавав свої повноваження на підставі довіреності ОСОБА_2 і не був його представником, що виключає відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України склад цивільного правопорушення.

Крім того, довіреність, на підставі якої вчинено спірні правочини не оспорювалась позивачем і щодо неї дії правило презумпції правомірності правочину.

Таким чином, судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права в цій частині і ці висновки суду доводи апеляційної скарги не спростовують і зводяться до переоцінки доказів.

В іншій частині, враховуючи повноваження представника відповідно до виданої довіреності, враховуючи, що ці повноваження реалізовані у межах строку її дії, доводи апеляційної скарги також є безпідставні.

Статтею 11 ЦК України, зокрема, передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ст. 12 ЦК України).

При цьому п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, серед яких вимоги щодо змісту правочину, обсягу дієздатності сторони правочину та наявності волевиявлення на його вчинення.

Так згідно вказаної норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Здійснення цивільних прав особою, в тому числі і щодо укладення правочинів може здійснюватися особою особисто, або через інститут представництва.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною ж третью вказаної статті передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 вказаної статті).

Нормою ст. 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Однією з форм представництва за договором ЦК України виділяє як представництво за довіреністю, яке визначено ст. 244 ЦК України. Так, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма такої довіреності визначається формою, в якій відповідно до закону має вчинятися відповідний правочин, про що зазначено у ст. 245 ЦК України.

Вказані норми кореспондуються з ч. 1 ст. 1001 ЦК України, відповідно до якої за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Також згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 вчинено юридичні дії, що були чітко визначені в довіреності, за змістом якої позивач здійснила своє волевиявлення щодо розпорядження спірним майном, є конкретними та здійсненними і ці дії за правилами ч. 3 ст. 238 ЦК України не вважаються неправомірними, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.

Інші аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, його висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник