ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3079/22 Справа № 185/8525/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Лаченкової О.В,

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2021 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що впродовж 26 років 9 місяців - з 10 вересня 1978 року по 14 червня 2005 року перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Висновком МСЕК №2 від 09 серпня 2006 року позивачу сукупно встановлено 55% втрати професійної працездатності безстроково (35% по деф.артрозу, 20% по ХОЗЛ, пиловий бронхіт, емфізема) та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12 липня 2006 року причинами професійного захворювання позивача є тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничого середовища, а саме: пил з вмістом вільного двуоксиду кременя 8,21% у концентраціях 49,6 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,0 мг/м3, з дією на організм 50% змінного часу; важка фізична праця разове навантаження складає 35 кг, сумарне за зміну 450 кг, з дією протягом 40 % змінного часу; вимушена робоча поза (на колінах) 30% за зміну; несприятливий мікроклімат по відносній вологості діяв протягом всієї зміни. Все це призвело до двобічного плечолопаткового періатрозу ПФС другого ст., дефартрозу ліктьових (з згинальною контрактурою) та колінних суглобів ПФ 2 ст., стійкого больового синдрому; хронічного обструктивного захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт, емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ст. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності. Просив стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 227 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - відмовлено.

Витрати на судовий збір у розмірі 992,40 гривень компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року, ОСОБА_1 просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 227000 грн.

У відзиві ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку зі встановленням втрати професійної працездатності за професійним захворюванням та який передбачв, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

Але з таким висновком не можна погодитися з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 10 вересня 1978 року по 14 червня 2005 рік перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про що зроблений відповідний запис в трудовій книжці (а.с.19-25).

Відповідно до висновку МСЕК №2 від 09 серпня 2006 року йому вперше сукупно встановлено 55% втрати професійної працездатності безстроково (35% - дефартрози, 20% - ХОЗЛ, пиловий бронхіт, емфізема) та третю групу інвалідності (а.с.9-11).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12 липня 2006 року причинами професійного захворювання є тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничого середовища, а саме: пил з вмістом вільного двуоксиду кременя 8,21% у концентраціях 49,6 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,0 мг/м3, з дією на організм 50% змінного часу; важка фізична праця разове навантаження складає 35 кг, сумарне за зміну 450 кг, з дією протягом 40 % змінного часу; вимушена робоча поза ( на колінах) 30% за зміну; несприятливий мікроклімат по відносній вологості діяв протягом всієї зміни. Все це призвело до: двобічного плечолопаткового періатрозу ПФС другого ст., дефартрозу ліктьових (з згинальною контрактурою) та колінних суглобів ПФ 2 ст., стійкого больового синдрому; хронічного обструктивного захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт, емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ст.(а.с.13-14).

Дійсно, відповідно до ст.4 Закону України Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України №1105-ХІV від 23 вересня 1999 року Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

При вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суди повинні виходити із вимог статей 21, 28, 34 Закону №1105-ХІV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України №1105-ХІV від 23 вересня 1999 року Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупиненодію абзацу 4 статті 1, підпункту «є» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон №1105-XIV), якими обов`язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соцстраху.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон №717-V), що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Отже, відтепер застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Таким чином, у разі, коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України №717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення з наступних підстав.

Отже, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у зв`язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Відтак потерпілі не мають права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за рахунок Фонду соцстраху, не підлягають задоволенню їх вимоги про відшкодування моральної шкоди в разі, коли встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому мало місце після 01 січня 2006 року.

Вказане повністю спростовує висновок суду першої інстанції, стосовно того, що обов`язок відшкодувати завдану позивачу шкоду покладається на Фонд соціального страхування України, оскільки позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності висновком МСЕК від 09 серпня 2006 року.

Даний висновок суду позбавляє позивача його Конституційного права на отримання відшкодування за спричинену шкоду на підставі статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судом першої інстанції, в силу ч.4 ст.263 ЦПК України, враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19), від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц. Однак, в зазначених постановах моральну шкоду стягнуто з Фонду, оскільки право потерпілого на відшкодування моральної шкоди виникло у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року, а саме: МСЕК від 20.12.2004р., МСЕК від 01.03.2004р., МСЕК від 29.09.2002р. відповідно, тоді як в даному випадку висновок МСЕК датується 09 серпня 2006 року.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно із ст.6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Враховуючи зазначені положення, відповідач ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця).

З огляду на положення ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Враховуючи наведене, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Отже, внаслідок впливу на організм позивача ОСОБА_1 шкідливих виробничих чинників, рівень яких перевищував гранично-допустимі показники, спричинено шкоду немайновим благам позивача (здоров`ю та працездатності).

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 вбачається з медичної документації, а саме: з висновку МСЕК №2 від 09 серпня 2006 року, яким йому вперше сукупно встановлено 55% втрати професійної працездатності безстроково (35% - дефартрози, 20% - ХОЗЛ, пиловий бронхіт, емфізема) та третю групу інвалідності (а.с.9-11); з Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12 липня 2006 року, згідно якого причинами професійного захворювання є тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничого середовища, а саме: пил з вмістом вільного двуоксиду кременя 8,21% у концентраціях 49,6 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,0 мг/м3, з дією на організм 50% змінного часу; важка фізична праця разове навантаження складає 35 кг, сумарне за зміну 450 кг, з дією протягом 40 % змінного часу; вимушена робоча поза ( на колінах) 30% за зміну; несприятливий мікроклімат по відносній вологості діяв протягом всієї зміни. Все це призвело до: двобічного плечолопаткового періатрозу ПФС другого ст., дефартрозу ліктьових (з згинальною контрактурою) та колінних суглобів ПФ 2 ст., стійкого больового синдрому; хронічного обструктивного захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт, емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ст.(а.с.13-14).

Таким чином, колегія суддів, враховуючи вищезазначене, дійшла висновку, що позивачу ОСОБА_1 спричинено немайнову шкоду відповідачем ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля, який, як роботодавець, не забезпечив наявність на робочому місці безпечних і нешкідливих умов праці та порушив вимоги санітарного законодавства, що стало причиною виникнення та розвитку у позивача хронічних професійних захворювань та стало причиною втрати професійної працездатності, а тому, саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) (далі - Постанова) роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15).

Позивач зазначав, що у зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушено звичайний спосіб його життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, яка купірується лише за допомогою медичних препаратів, систематично турбує кашель як в день, так і вночі, що порушує сон та позбавляє можливості нормально відпочивати , призводить до важкості та болю у грудній клітці, у міжлопатковій ділянці, до свистячих хрипів в них, головного болю та запаморочення, постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги в денний час, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані роздратованості. Турбує стійкий стріляючий біль в ногах, в плечових, ліктьових та колінних суглобах, особливо при фізичних навантаженнях, зниження сили в них, хиткість при ході. Крім того, хронічне захворювання легень істотно підвищує імовірність зараження вірусними інфекціями. Зазначені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

Отже, посилання позивача щодо спричинення йому моральної шкоди є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Надані позивачем докази повною мірою підтверджують, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1 і отримання ним професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов`язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Таким чином, колегія суддів, при визначені розміру моральної шкоди виходить з розміру мінімальної заробітної плати встановленої на 01 січня 2021 року та оцінює глибину, характер та тривалість вимушених негативних змін позивача, істотність недоотриманих благ, внаслідок втрати 55% працездатності, призначення позивачу третьої групи інвалідності безстроково, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості ступінь моральної шкоди у 35 місячних розмірів мінімальної заробітної плати: 35*6000 грн (місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року встановлений ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік») = 210000 гривень.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди також висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 5 грудня 2018 року по справі №210/5258/16-ц.

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Згідно ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір /фізичною особою/ в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 210000 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути 1942,73 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я грошові кошти у розмірі 210000 з урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави судовий збір в розмірі 1942,73 грн.00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова