КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 373/1177/21

Апеляційне провадження 22-ц/824/4020/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарях Синявському Д.В., Рижих А.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Керекези Я.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття із реєстрації та виселення,

в с т а н о в и в :

у липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , зняти його з реєстрації і виселити із житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . З відповідачем вона перебувала у шлюбі.

11.02.2010 без її відома відповідач був зареєстрований у цьому будинку. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.02.2020 шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в належному їй будинку. В зв`язку із неприязними відносинами з колишнім чоловіком вона змушена переїхати з дітьми до своєї матері. Перебування ОСОБА_2 у належному їй будинку впливає на розмір комунальних платежів, які вона сплачує особисто. Дана обставина створює їй перешкоди у вільному розпорядженні належним їй майном, влаштуванні особистого життя та може призвести до інших негативних наслідків. Відповідач поселившись у будинок, набув право користування чужим майном, що є по своїй суті сервітутом. Розірвання шлюбу є підставою припинення сервітуту. Відповідач має двокімнатну квартиру у м. Києві, яка придбана у шлюбі, проте не бажає переїхати у квартиру, а його проживання у будинку порушує її права на повагу до приватного та сімейного життя.

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29.10.2021 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд дійшов до помилкового висновку про неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом як будь - яким нерухомим майном через його зайнятість іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Вирішуючи спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, суд не звернув уваги, що вона не намагається позбавити відповідача права на житло, оскільки останній має право на проживання у квартирі АДРЕСА_2 . Суд не врахував, що загальна площа спірного будинку становить 85,60 кв м, з яких тільки три житлові кімнати. Враховуючи, що у неї двоє дітей різної статі, яким потрібні окремі кімнати, фактично вона змушена буде проживати з відповідачем у одній кімнаті. Судом не враховано постанову Великої Палати Верховного від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Відповідач залишається проживати у будинку лише із помсти, що спричиняє їй моральні страждання. Він також відмовляється укласти договір оренди будинку. Крім того, відповідачем не надано суду жодних правових підстав для виникнення у нього правових підстав щодо користування будинком та бути зареєстрованим саме в ньому та не надано суду доказів того, що її діями були порушені його права чи інтереси.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вважає доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача є інше житло безпідставними, оскільки судом встановлено, що квартира є об`єктом майнових прав відповідача, а право власності на квартиру ще не зареєстровано, а тому витребувати свідоцтво про право власності на дану квартиру неможливо. Отже назвати цей об`єкт власністю або житлом не має підстав, оскільки об`єктом цивільних прав, як житлом, воно стане тільки після державної реєстрації. Посилання щодо витребування технічного паспорту на житловий будинок вважає необґрунтованими, оскільки позивачка як власник будинку не позбавлена можливості подати технічний паспорт до матеріалів справи.

У судовому засіданні позивачка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Відповідач також пояснив, що за згодою батька позивачки, який на той час був власником спірного будинку він був вселений до цього будинку та проживає там безперервно по теперішній час, іншого житла не має. На теперішній час між сторонами тривають спори щодо поділу спільного майна подружжя, де серед іншого ним заявлено вимогу про компенсацію коштів, витрачених на перебудову та добудову спірного будинку. ОСОБА_1 подала зустрічний позов, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.2005 по 11.03.2020. У період шлюбу з 10.02.2010 відповідач був зареєстрований у АДРЕСА_1 .

На час вселення та реєстрації відповідача у будинку будинок належав на праві власності ОСОБА_5 .

29.03.2016 ОСОБА_5 подарував будинок ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Роял пауз груп» 05.03.2021 та акту приймання-передачі об`єкта нерухомості від 05.03.2021, які видані на ім`я відповідача відповідно до договору купівлі - продажу майнових прав повністю сплачено вартість майнових прав за об`єкт нерухомості: квартиру АДРЕСА_2 .

Оплата комунальних послуг за спірний будинок здійснюється як позивачем, так і частково відповідачем. Сторони визнали, що неповнолітній син сторін періодично проживає з відповідачем у спірному будинку, а позивачка з дітьми періодично проживає у квартирі в м. Києві.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст. 41 кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до зазначених норм власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

В силу ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У даній справі відповідач був вселений у спірний будинок за згодою його власника, як член сім`ї, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою власника будинку.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Саме такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 № 447/455/17, які судом першої інстанції застосовано правильно.

Верховний Суд зазначив, що у такому спорі необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

За обставинами встановлено, що позивачка стала власником спірного будинку відповідно до договору дарування від 29.03.2016. Тобто на час прийняття в дар будинку вона достовірно знала про те, що за згодою попереднього власника будинку відповідач проживає у цьому будинку і зареєстрований.

Відтак на час переходу до позивачки права власності на будинок відповідач уже в ньому проживав як член сім`ї позивачки, оскільки сторони на той час перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач стверджував, що не має іншого житла, та у той період, коли позивачка залишила спірний будинок, він в ньому залишався проживати разом із сином. Дані обставини визнані позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 спростовуються уже тією обставиною, що позивачка вважає цю квартиру своєю особистою власністю, про що подала зустрічний позов у справі про поділ майна подружжя. Зазначення в апеляційній скарзі про те, що відповідач залишається зареєстрований за адресою спірного будинку лише через помсту не відповідає встановленим у справі обставинам, оскільки відповідач там не лише зареєстрований, а й постійно проживає разом із спільним сином сторін.

Позивачка також не заперечувала ту обставину, що за час шлюбу спірний будинок був перебудований, збільшено житлову площу, зроблено добудову другого поверху. Відтак посилання позивачки на план будинку, який існував, на час вселення відповідача у цей будинок не можна визнати обґрунтованим.

У підтвердження доводів про те, що будинок складається лише із трьох житлових кімнат позивачка не надала технічного паспорта на будинок, складеного на час виникнення спірних правовідносин.

У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ зазначено, що конкретне місце проживання є «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, якщо, в тому числі, наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини», «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Пауліч проти Хорватії»).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За висновками про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи вищезазначені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ, а також ту обставину, що відповідач більше 10 років зареєстрований і проживає в спірному будинку, після розлучення продовжує проживати у будинку разом з неповнолітним сином та не має іншого житла з урахуванням балансу інтересів обох сторін суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для виселення відповідача із спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що проживання відповідача у спірному будинку спричиняє їй моральні страждання не спростовують висновків суду, оскільки позивачка не надавала будь - яких доказів щодо протиправних дій відповідача та на такі обставини не посилалася.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 08.08.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук