Справа № 755/3443/21
Провадження № 2/755/2009/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, враховуючи прийняття уточненої позовної заяви від 08 грудня 2021 року (вх. № 79364), просить стягнути з Національного Банку України (далі - НБУ) на свою користь 25 857 131,00 грн середнього заробітку за період з 31 червня 2016 року по 25 січня 2021 року за затримку виконання рішення суду про його поновлення на роботі після незаконного звільнення, моральну шкоду в розмірі 350 000,00 грн та судові витрати.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 20 жовтня 1999 року по 25 січня 2021 року перебував із відповідачем в трудових відносинах, за час роботи неодноразово заохочувався за успішне виконання своїх трудових обов`язків.

Наказом НБУ від 18 жовтня 1999 року № 1822-к ОСОБА_1 призначено на посаду економіста 1 категорії відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю та ліцензування НБУ. З 18 грудня 2000 року ОСОБА_1 обіймав посаду провідного економіста відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю та ліцензування, з 29 січня 2002 року його переведено на посаду головного економіста відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю, як такого, що перебував у кадровому резерві. З 18 вересня 2003 року ОСОБА_1 очолив посаду головного економіста відділу надання ліцензій та дозволів небанківським установам та іншим особам управління надання індивідуальних ліцензій та дозволів Департаменту державної реєстрації та ліцензування Генерального департаменту банківського нагляду, а з 15 листопада 2004 року - заступника начальника відділу надання ліцензій та дозволів небанківським установам та іншим особам управління надання індивідуальних ліцензій та дозволів Департаменту державної реєстрації та ліцензування Генерального департаменту банківського нагляду. У 2005 році ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу інвестиційних операцій та фондового ринку управління регулювання валютних операцій, пов`язаних з експортом і імпортом капіталу Департаменту валютного регулювання, з 23 січня 2008 року на посаду заступника директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ та 18 травня 2012 року позивач очолив посаду директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду відповідача (далі - Дирекція).

Наказом НБУ від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ з 30 жовтня 2014 року за вчинений 30 вересня 2014 прогул (відсутність на роботі більше трьох годин поспіль протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Наказом НБУ від 12 січня 2015 року у пункті 1 наказу НБУ від 30 жовтня 2014 року цифри та слова «30 жовтня 2014 року» замінено цифрами та словами «17 листопада 2014 року».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року у справі № 754/35994/14 визнано незаконними та скасовано Наказ Національного банку України від 30 жовтня 2014 року

№ 1881-к «Про звільнення ОСОБА_1 », Наказ Національного банку України від 12 жовтня

2015 року № 33-к «Про внесення зміни до наказу Національного банку України від 30 жовтня

2014 року № 1881-к»; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

з 17 листопада 2014 року; стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди

з 17 листопада 2014 року по 16 грудня 2014 року , з 17 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України та присудження заробітної плати ОСОБА_1 з Національного банку України за один місяць, а саме в сумі 27 353,08 грн. В решті у задоволенні вимог позову відмовлено.

Наказом НБУ від 3 лютого 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ з 17 листопада 2014 року.

04 лютого 2015 року позивач прибув до НБУ для виконання своїх трудових обов`язків на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, однак цього ж дня був звільнений із посади директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (пункт 3 статті 40 КЗпП України).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі № 757/7498/15-ц визнано незаконним наказ НБУ від 4 лютого 2015 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року.

Після ухвалення Апеляційним судом міста Києва рішення від 30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року видано дублікат виконавчого листа по справі № 757/7498/15-ц, поновлено строк його пред`явлення до виконання, який стягувачем пред`явлено до виконання.

20 січня 2021 року при поверненні представниками відповідача ОСОБА_1 особистих речей та коштів, які утримувались відповідачем з 2014 року, представниками відповідача було ознайомлено позивача під особистий підпис з наказом НБУ від 10 червня 2016 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », при цьому попереджено про наступне вивільнення листом від 04 грудня 2020 року та запропоновано вакантні посади в НБУ, які взагалі не відповідають фаху та досвіду позивача, набутого за час роботи в структурі НБУ з 1999 року після отримання фахової освіти.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, цього ж дня ОСОБА_1 відповідачем було видано трудову книжку, та перераховано суму коштів як обрахованих розрахункових при звільненні відповідно до зазначеного наказу.

ОСОБА_1 зазначає, що на час незаконних його звільнень 30 жовтня 2014 року та

04 лютого 2015 року він займав посаду директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України. Його посадові права та обов`язки як директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ затверджені постановою Правління НБУ від 19 грудня 2012 року № 547. За час, коли позивач перебував у вимушеному прогулі через незаконне звільнення і справа про його поновлення на роботі перебувала в суді, відповідачем як роботодавцем було ліквідовано Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України зі скороченням штату та чисельності працівників та створено у структурі центрального апарату НБУ Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі - Департамент) та передано зазначеному Департаменту усі функції, що виконувала Дирекція з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного Банку України, про що йдеться у Постанові Правління НБУ від 19 січня 2015 року № 36 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України».

Однак, Постановою Правління НБУ від 14 квітня 2015 року № 239 «Про затвердження Положення про Департамент з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України» було затверджено Положення про Департамент з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі по тексту - Положення про Департамент) та визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 19 грудня 2012 року № 547 «Про затвердження Положення про Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України»

У такий спосіб Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, яку позивач очолював з 18 травня 2012 року було ліквідовано.

Позивач стверджує, що відповідно до цього Положення про Департамент права, обов`язки та відповідальність директора Департаменту, є практично аналогічними правам, обов`язкам та відповідальності директора Дирекції. Позивач відповідає усім вимогам до директора Департаменту, визначеним пунктом 3 Розділу І Положення про Департамент, а завдання та обов`язки, права, відповідальність визначені пунктами 2-4 посадової інструкції директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України не відповідають тим, які позивач виконував до часу незаконного звільнення з посади.

Таким чином, на думку позивача, посада директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, на яку позивача було поновлено, не є рівноцінною посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з якої позивача було звільнено, тотожною є тільки назва. Відповідно рівноцінною посадою посаді, яку позивач обіймав до його незаконного звільнення 04 лютого 2015 року, є посада директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, на якій він підлягає поновленню з 30 березня 2016 року, тобто з моменту набрання рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, в частині поновлення на роботі, законної сили.

Відповідачем 14 липня 2017 року в добровільному порядку було виконано рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року в частині оплати позивачу вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року у визначеному судом розмірі.

З огляду на зазначене, відповідачем підлягає виплаті позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 31 березня 2016 року по 25 січня 2021 року в розмірі

25 857 131,00 грн, що розрахований за висновком судового експерта Буколової В.В. за результатами проведення судової економічної експертизи від 07 грудня 2021 року № 2.14, проте ОСОБА_1 просив стягнути такий заробіток з 31 червня 2016 року по 25 січня 2021 року.

Також позивач просив стягнути моральну шкоду, розмір якої оцінює в сумі 350 000 грн. На обгрунтування вимог про стягнення моральної щкоди зазначає, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Незаконним звільненням із звинуваченням у систематичному порушенні трудової дисципліни, якого не було, тривалим непоновленням на роботі, непоновленням позивача на посаді (рівноцінній по суті, а не формі), яку він обіймав до звільнення, позивачу завдано моральних страждань. Невидача трудової книжки при звільненні також позбавила позивача можливості працевлаштуватись в іншому місці. Внаслідок протиправних дій відповідача по відношенню до позивача був порушений звичайний життєвий уклад позивача, що призвело до спричинення моральної шкоди, розмір якої позивач оцінює у 350 000,00 грн та просить стягнути на свою користь.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

07 червня 2021 року від представника Національного банку України Булгакова С.В. надійшов відзив на позов, в якому Національний банк України з приводу задоволення даного позову заперечує в повному обсязі, посилаючись на таке.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі № 757/7498/15-ц стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 796 151,65 грн з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми. Ці кошти 14 червня 2017 року сплачені ОСОБА_1 згідно з наказом Національного банку України від 07 червня 2017 року № 2003-к. Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року зменшено розмір стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 420 978,24 грн. Таким чином, ОСОБА_1 отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу на 375 173,41 грн більше, ніж йому належало.

14 червня 2016 року Національний банк України направив ОСОБА_1 лист з повідомленням про поновлення його на роботі, який ОСОБА_1 не отримав, на телефонні дзвінки не відповідав та до Національного банку України не з`являвся.

У зв`язку з цим, представник Національного банку України 21 лютого 2017 року у судовому засіданні Київського апеляційного суду по справі № 757/7498/15-ц повідомив суду та представнику позивача - адвокату Панчосі О. С. про поновлення ОСОБА_1 на роботі та надав копії наказу Національного банку України від 10 червня 2016 року про його поновлення і листа Національного банку України від 14 червня 2016 року.

Оскільки ОСОБА_1 на роботу не вийшов, представник НБУ 28 березня 2017 року повторно у судовому засіданні Київського апеляційного суду по справі № 757/7498/15-ц наголосив, що ОСОБА_1 поновлений на роботі. У матеріалах справи № 757/7498/15-ц міститься заява адвоката Панчохи О.С. від 27 червня 2017 року, у якій він зазначає, що він звернув увагу на повідомлення представників НБУ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також ознайомився з матеріалами справи, у тому числі, з наказом від 10 червня 2016 року № 2554-к про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Таким чином, інформація, отримана адвокатом Панчохою О.С., як представником позивача, вважається такою, що отримана його клієнтом ОСОБА_1 .

Крім того, НБУ повідомлено державному виконавцю про добровільне виконання рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження та надані копії відповідних документів.

Водночас НБУ направляв ОСОБА_1 листи від 29 вересня 2020 року, від 05 жовтня

2020 року, від 13 жовтня 2020 року, від 30 жовтня 2020 року, від 05 листопада 2020 року,

від 26 листопада 2020 року з повідомленням про поновлення його на роботі. Усі ці листи

ОСОБА_1 отримані не були та повернулися до НБУ у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Неотримання листів було викликано суб`єктивною поведінкою ОСОБА_1 щодо отримання поштової кореспонденції, який надав НБУ та суду саме таку адресу для кореспонденції.

Лише 20 січня 2021 року ОСОБА_1 за власною ініціативою з`явився на роботі, ознайомився з наказом Національного банку України від 10 червня 2016 року № 2554-к під підпис та подав заяву про готовність приступити до роботи з 21 січня 2021 року.

З 21 січня 2021 року ОСОБА_1 приступив до роботи, а 25 січня 2021 року був звільнений з роботи за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України.

Враховуючи наведене, представник НБУ стверджує, що Національним банком України своєчасно і добровільно виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, вживалися заходи щодо інформування ОСОБА_1 про необхідність приступити до роботи. Крім того, ОСОБА_1 була забезпечена можливість приступити до роботи у день, зазначений ним в особистій заяві, та створені усі необхідні для цього умови.

ОСОБА_1 протягом 2016 - 2020 років жодних дій, які б свідчили про його бажання приступити до роботи, не вчиняв, до Національного банку України не з`являвся та до роботи не приступив, щодо невиконання рішення суду про його поновлення на роботі не скаржився та з цього приводу до керівництва НБУ не звертався.

Щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду, встановленого статтею 233 КЗпП України, представник НБУ зазначає, що ОСОБА_1 повинен був дізнатися про поновлення його на роботі з листів Національного банку України від 14 червня 2016 року, від 29 вересня 2020 року,

від 05 жовтня 2020 року, від 13 жовтня 2020 року, від 30 жовтня 2020 року, від 05 листопада 2020 року, від 26 листопада 2020 року, які він систематично не отримував. Крім того, ОСОБА_1 повинен був дізнатися про поновлення його на роботі із матеріалів справи № 757/7498/15-ц ще у лютому 2017 року. Також адвокат Панчоха О.С. зобов`язаний був поінформувати ОСОБА_1 про поновлення його на роботі, а інформація, отримана адвокатом Панчохою О.С. у лютому - березні 2017 року щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, вважається такою, що отримана його клієнтом ОСОБА_1

31 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якій зазначив таке.

За час перебування справи № 757/7498/15-ц на розгляді в суді рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано не було. Представниками відповідача було долучено до справи

№ 757/7498/15-ц при розгляді апеляційним судом питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, копії наказу НБУ від 10 червня 2016 року № 2554-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » за підписом директора Департаменту персоналу Борисенко Р.М. з відсутнім підписом особи в графі «З наказом ознайомлений:», а також листа НБУ від 14 червня 2016 року № 17-007/50462. Але зазначене не спростовує висновок суду про те, що «відповідач не мав на меті продовжувати трудові відносини з працівником» та «свідомого небажання продовжувати трудові відносини з ОСОБА_1 », оскільки і за таких обставин відповідач не діяв добросовісно. Лист НБУ від

14 червня 2016 року позивач не отримував, він повернувся відповідачу. Інших листів, протягом

2016-2019 років, відповідач позивачу про намір продовжувати трудові відносини не надсилав, оскільки не мав на меті продовжувати з ним трудові відносини.

Наказ НБУ від 10 червня 2016 року № 2554-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » було підписано директором Департаменту персоналу Борисенко Р.М., але Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України призначає та звільняє з посади Голова НБУ; доказів наявності у директора Департаменту персоналу НБУ повноважень на поновлення на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України не було надано.

З текстом зазначеного наказу позивача було ознайомлено під особистий підпис 20 січня

2021 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на копії такого наказу.

Відповідачу було достеменно відомо про те, що станом на час розгляду- в апеляційному суді питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, роботодавцем уже було ліквідовано Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, а повноваження директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України передано директору Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, тому посада, з якої позивача було незаконно звільнено, не є рівноцінною тій посаді, яку позивач обіймав до звільнення.

Поновлювати позивача на рівноцінній посаді у відповідача наміру не було. Відповідно, запис в трудову книжку про поновлення на роботі не вносився, із записами в особовій картці працівника позивач не був ознайомлений. Як уже зазначалось, такий висновок слідує із текстів листів Департаменту персоналу, наданих державному виконавцю.

Відповідач виявив неповагу до гідності позивача, яка виявилась і в тому, що незважаючи на зазначене вище, не поновивши на посаді, яку позивач обіймав в НБУ, за рішенням суду, тобто не відновивши становище, яке було до його звільнення, відповідач попередив про його наступне звільнення та запропонував посади, які не відносяться ні до керівних посад, ні до професіоналів, а роботу в НБУ для якої не потрібно ні фахової освіти економіста/фінансиста, ні досвіду роботи за фахом, хоча вакантні посади, які відповідали фаховому рівню та досвіду роботи позивача, були наявні в НБУ.

Відповідачем не доведено факту виконання рішення суду, оскільки й після допуску до роботи позивача не було поновлено на посаді, яку він займав до звільнення. Як зазначено в позові, посада директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, на яку позивача було поновлено, не є рівноцінною посаді Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з якої позивача було звільнено, тотожною є тільки за назвою. Відповідно наразі рівноцінною посадою посаді, яку позивач займав до його незаконного звільнення 04 лютого 2015 року, є посада директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Положення про Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, яким визначались посадові права та обов`язки позивача було скасовано, і на дату винесення наказу НБУ від 10 червня 2016 року № 2554-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » за підписом Директора Департаменту персоналу Борисенко Р.М., посадові обов`язки директора Дирекції не були визначені, тому можна констатувати, що така посада існувала лише на папері, без будь-якого наповнення «трудовою функцією», оскільки посадова інструкція директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України була затверджена першим заступником голови НБУ, а не головою НБУ, лише 20 січня 2021 року, що ще раз свідчить про навмисне небажання роботодавця продовжувати трудові відносини із незаконно звільненим працівником після ухвалення судом рішення про його поновлення на роботі.

Відповідно, ефективного поновлення прав позивача так і не відбулось. З приводу зазначеного та за пропозицією відповідача позивачем було прийнято рішення про припинення трудових відносин за угодою сторін.

Крім того, позивач зазначає, що ним не було порушено строк на звернення до суду. Позивач звернувся до суду із позовом, що розглядається, протягом одного місяця з дня, коли його було допущено (навіть не поновлено на посаді, з якої його було незаконно звільнено) до роботи.

З огляду на два незаконних звільнення, перебування у вимушеному прогулі, без роботи, судові тяжби, встановлення судом не лише того, що «відповідач не мав на меті продовжувати трудові відносини з працівником», але й «свідомого небажання продовжувати трудові відносини з

ОСОБА_1 », відмову в роз`ясненні рішення судом про його поновлення на роботі у зв`язку із зміною структури Національного банку України та ліквідації Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, яку позивач очолював як директор, ОСОБА_1 , діючи добросовісно, розумно і справедливо звернувся до суду за отриманням виконавчого листа (його дублікату) на примусове виконання рішення суду, яке набрало законної сили, для відкриття виконавчого провадження органом Державної виконавчої служби задля належного виконання рішення суду.

Також позивач зазначає про таке.

НБУ зазначає, що до стягнення на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу від заробітної плати директора Дирекції.

Однак позивачу стало відомо, що за час, коли позивач перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця, останнім, разом із створенням посади директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, було встановлено посадовий оклад у вищому розмірі, ніж посадовий оклад директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, тобто по суті збільшено оплату праці за виконання посадових обов`язків, які позивач виконував до незаконного звільнення.

Тобто, після незаконного звільнення та перебування у вимушеному прогулі, робота, яку виконував позивач до незаконного звільнення роботодавцем, стала оплачуватись роботодавцем у більшому розмірі, ніж оплачувалась до його незаконного звільнення.

Відповідно, справедливим і ефективним буде стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, обчисленого з урахуванням посадового окладу директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Інформацію про посадовий оклад директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України відповідач позивачу не надав, тому позивач змушений клопотати перед судом про витребування такої інформації в судовому порядку.

Застосування коефіцієнту підвищення заробітної плати при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтверджується судовою практикою, зокрема, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі № 826/20760/14.

У неоплаченому вимушеному прогулі позивач перебував з вини роботодавця 1 204 робочих дні, з яких за період з 31 березня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 189 робочих днів (лист Мінсоцполітики від 20 липня 2015 року № 10846/2/14-15/13); у 2017 році - 249 робочих днів (лист Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13); у 2018 році - 250 робочих днів; у

2019 році - 250 робочих днів (лист Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18); у 2020 році - 251 робочий день (лист Мінсоцполітики від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19; за період з 01 січня 2021 року по 25 січня 2021 року - 15 робочих днів (лист Мінсоцполітики від 12 серпня 2020 року

№ 3501-06/219).

14 червня 2021 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких відповідач зазначає, що наведені у відповіді на відзив обставини були предметом розгляду Печерського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду у справі № 757/7498/15-ц за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі та заявою НБУ про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року йдеться про те, що НБУ добровільно виконано судове рішення про поновлення на роботі до відкриття виконавчого провадження. Наказом НБУ від 10 червня 2016 року ОСОБА_1 поновлений на роботі, про що йому повідомлено листом від 14 червня 2016 року.

Таким чином, обов`язок НБУ з поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі № 757/7498/15-ц відсутній повністю у зв`язку з добровільним виконанням зазначеного рішення до видачі дублікату виконавчого листа про поновлення позивача на роботі.

Наказом НБУ від 10 червня 2016 року № 2554-к ОСОБА_1 поновлений на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, про що йому повідомлено листом Національного банку України від

14 червня 2016 року № 17-0007/50462. До трудової книжки ОСОБА_1 внесений запис про визнання запису про звільнення з роботи недійсним та поновлення його на роботі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що після ухвалення судом рішення про його поновлення на роботі (30 березня 2016 року) він не з`являвся до Національного банку України до 20 січня 2021 року. Повідомлень Національного банку України про скасування наказу про поновлення на роботі не отримував. З наказом від 10 червня 2016 року № 2554-к про поновлення на роботі ознайомився 20 січня 2021 року, коли забирав свої особисті речі в Національному банку України. Того ж дня його попередили про наступне звільнення з посади, на яку він був поновлений на роботі, а також запропонували наявні вакантні посади. Вакантні посади не відповідали його фаху та досвіду і 25 січня 2021 року він звільнився з посади директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за згодою сторін.

Такі пояснення підтверджують факт добровільного виконання Національним банком України рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Таким чином, є доведеним факт того, що Національний банк України добровільно виконав рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі ще 10 червня 2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року постановлено здійснювати розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та моральної шкоди за правилами загального позовного провадження. Розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі. Судове засідання провести як підготовче.

07 липня 2021 року в підготовчому засіданні представником позивача - адвокатом

Панчохою О.С., подано пояснення на заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

У цих поясненнях представник позивача зазначає, що у матеріалах справи міститься ухвала Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 757/7498/15-ц, що набрала законної сили, якою суд першої інстанції, вирішуючи питання про видачу дубліката виконавчого документа по цій справі, таку заяву задовольнив, видав ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа по справі № 757/7498/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновив ОСОБА_1 строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання по справі № 757/7498/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На час постановлення зазначеної ухвали матеріали справи № 757/7498/15-ц не містили доказів виконання рішення суду відповідачем добровільно, зокрема, копії трудової книжки позивача із записом про поновлення його на роботі, доказів ознайомлення позивача з наказом про його поновлення на роботі та записом у трудовій книжці, забезпечення відповідачем доступу позивача до робочого місця і можливість виконувати своїх трудові обов`язки, які він виконував до незаконного звільнення.

Таким чином, з огляду на мотиви суду при вирішенні процесуального питання, пов`язаного з виконанням судових рішень у цивільних справах, на момент розгляду судом питання про видачу дублікату виконавчого документа відповідач не заперечував проти заяви позивача про видачу дублікату виконавчого документа з мотивів добровільного виконання судового рішення у справі

№ 757/7498/15-ц, а лише з формальних підстав, що у стягувача відсутні правові підстави для звернення до суду за видачею дублікату виконавчого документа у разі спливу строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з посиланням на пункт 17.4 Перехідних положень ЦПК України, які чинні з 15 грудня 2017 року. Зазначена ухвала не оскаржувалась сторонами.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Панчохи О.С., про витребування доказів, витребувано від Національного банку України інформацію про розміри та умови оплати праці директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного Банку України за період з квітня 2015 року по січень 2021 року.

На виконання вимог даної ухвали суду НБУ надано витяги зі штатного розпису центрального апарату НБУ станом на 04 лютого 2015 року, 15 червня 2016 року та 22 січня 2021 року, та Довідку про розмір та умови оплати праці директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ за період з квітня 2015 року по січень 2021 року.

08 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача 25 857 131,00 грн середнього заробітку за період з 31 червня 2016 року по 25 січня 2021 року у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про його поновлення на роботі після незаконного звільнення. Також просить відстрочити сплату судового збору за подання заяви про уточнення позовних вимог до ухвалення рішення у даній справі.

До заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 долучив висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 07 грудня 2021 року

№ 2.14, виготовлений судовим експертом Буколовою В.П.

31 травня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на заяву про уточнення вимог позовної заяви, в яких, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, відповідач зазначає таке.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на судову практику, а саме на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі

№ 826/20760/14, у якому зазначається, що після звільнення позивача посадовий оклад начальника відділу неодноразово підвищувався, у зв`язку з чим при визначенні середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу підлягає застосуванню коефіцієнт підвищення його посадового окладу.

Проте, зазначене рішення змінено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 грудня 2021 року в цій частині, та зазначено, що для застосування коефіцієнта коригування заробітної плати, передбаченого пунктом 10 розділу IV постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, правові підстави відсутні.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про Національний банк України» структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці, а не Кабінетом Міністрів України.

Крім того, відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, коефіцієнт підвищення посадового окладу підлягав застосуванню саме за тією посадою, яку займав звільнений працівник. Позивач був директором Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, яка мала статус самостійного структурного підрозділу та не входила до центрального апарату Національного банку України.

Натомість, Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України був створений та діє у структурі центрального апарату Національного банку України.

ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України призначений не був, що також свідчить про відсутність підстав для застосування відповідного коефіцієнту при визначенні середнього заробітку позивача.

Крім того, позивач та експерт посилаються на пункт 10 Порядку, який виключено із Порядку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, тобто ще до звернення позивача до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та моральної шкоди, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та в уточненій позовній заяві, а також відповіді на відзив. Зокрема, зазначив, що у 2014 року в нього виник конфлікт з керівницвом НБУ, хоч він працює з 1999 року, внаслідок якого його було незаконно звільнено з посади директора Дирекції КНПФ НБУ. Рішенням суду його поновлено на роботі, яке фактично відбулось у 2021 році, коли змінилось керівництво НБУ та його було допущено забрати особисті речі. Положення директора Департаменту повністю дублює посадові обов`язки директора Дирекції, змінилась лише назва. Трудова книжка з часу незаконного звільнення до часу фактичного поновлення перебувала у відповідача, тобто до 2021 року. Вважає, що справедливим судовим рішенням у справі буде задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки посадові обов`язки директора Дирекції, які виконував ОСОБА_1 до свого незаконного звільнення, повністю на даний час дублюють посадові обов`язки директора Департаменту, а тому розраховувати середній заробіток за час несвоєчасного поновлення на роботі слід саме за посадовим окладом директора Департаменту. Посилання відповідача на те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року встановлено факт добровільного виконання НБУ рішення суду про поновлення позивача на роботі є необгрунтованим, оскільки з наказом про поновлення він ознайомився у січні 2021 року, а такий факт встановлено пізніше - у березні 2021 року.

Позивач також просив стягнути на свою користь спричинену моральну шкоду, розмір якої оцінює у 350 000 грн, а також зазначив, що у разі задоволення позову, частина коштів буде ним витрачена на допомогу сім`ям, які постраждали внаслідок збройної агресії з боку Російської Федерації проти України.

У судовому засіданні представник відповідача з приводу задоволення позову заперечував, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, запереченнях на позов.

ОСОБА_1 було звільнено з роботи за порушення трудової дисципліни, проте рішенням суду було поновлено на роботі. Поновлення відбулось саме на тій посаді, з якої позивача було звільнено, а саме директора Дирекції, тому поновлення на іншій посаді юридично неможливо. Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України був створений та діє у структурі центрального апарату Національного банку України. Наказ про поновлення позивача на роботі НБУ видано своєчасно та позивача було неодноразово запрошено до роботодавця для ознайомлення із виданим наказом. Зокрема, надсилаючи відповідні супровідні листи за адресою місця проживання позивача, останні повертались неврученими. Крім того, про своєчасне поновлення позивача на роботі було повідомлено представника позивача - адвоката Панчоху О.С., який наділений всіма правами та обов`язками свого клієнта. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року встановлено факт добровільного виконання НБУ рішення суду про поновлення позивача на роботі. Таким чином, факт добровільного виконання рішення суду встановлений судовим рішенням та повторному доведенню не підлягає. Також вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з таким позовом. Пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати виключений на підставі Постанови Кабінету Міністрів України ще у грудні 2020 року, тобто до дати подачі позову про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі у лютому 2021 року, а тому його застосування є безпідставним. ОСОБА_1 своєчасно був обізнаний про поновлення його на роботі, оскільки судовим рішенням виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню. Оскільки позивача двічі звільняли із займаної посади, а потім поновлювали, тому ОСОБА_1 після першого звільнення був обізнаний із процедурою поновлення на роботі, а тому навмисно не приходив до НБУ, не отримував поштову кореспонденцію та не ознайомлювався із наказом про його поновлення. Крім того, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки така шкода відповідачем спричинена позивачу не була.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено такі обставини.

Наказом НБУ від 18 жовтня 1999 року № 1822-к ОСОБА_1 призначено на посаду економіста 1 категорії відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю та ліцензування.

Наказом НБУ від 18 грудня 2000 року № 3099-к ОСОБА_1 переведено на посаду провідного економіста відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю та ліцензування за конкурсом.

Наказом НБУ від 29 січня 2002 року № 171-к ОСОБА_1 переведено на посаду головного економіста відділу ліцензування управління валютного контролю та ліцензування небанківських установ Департаменту валютного контролю, як такого, що перебував у кадровому резерві.

Наказом НБУ від 18 вересня 2003 року № 1146-к ОСОБА_1 переведено па посаду головного економіста відділу надання ліцензій та дозволів небанківським установам та іншим особам управління надання індивідуальних ліцензій та дозволів Департаменту державної реєстрації та ліцензування Генерального департаменту банківського нагляду.

Наказом НБУ від 15 листопада 2004 року № 48-к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника відділу надання ліцензій та дозволів небанківським установам та іншим особам управління надання індивідуальних ліцензій та дозволів Департаменту державної реєстрації та ліцензування Генерального департаменту банківського нагляду, як такого, що перебував у кадровому резерві.

Наказом НБУ від 09 вересня 2005 року № 1478-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу інвестиційних операцій та фондового ринку управління регулювання валютних операцій, пов`язаних з експортом і імпортом капіталу Департаменту валютного регулювання, як такого, що перебував у кадровому резерві.

Наказом НБУ від 23 січня 2008 року № 121-к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду.

Наказом НБУ від 18 травня 2012 року № 791-К ОСОБА_1 переведено на посаду директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду.

Наказом НБУ від 30 жовтня 2014 року № 1881-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ з роботи

30 жовтня 2014 року за вчинений 30 вересня 2014 року прогул (відсутність на роботі більше трьох годин поспіль протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Наказом НБУ від 12 січня 2015 року № 33-к «Про внесення зміни до наказу Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 1881-к», у пункті 1 наказу відповідача «Про звільнення ОСОБА_1 » від 30 жовтня 2014 року № 1881-к цифри та слова «30 жовтня 2014 року» замінено цифрами та словами «17 листопада 2014 року».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі

№ 754/35994/14, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним і його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково.

Визнано незаконними Наказ Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 1881-к «Про звільнення ОСОБА_1 », Наказ Національного банку України від 12 січня 2015 року № 33-к «Про внесення зміни до наказу Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 1881-к» та їх скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 17 листопада

2014 року.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 листопада 2014 року по 16 грудня 2014 року у розмірі 27 353,08 грн. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року у розмірі 26 109,72 грн. Стягнуто з Національного банку України в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 534,64 грн.

За правилами передбаченими статтею 367 ЦПК України допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України та присудження заробітної плати ОСОБА_1 з Національного банку України за один місяць, а саме в сумі 27 353,08 грн.

В решті задоволення вимог позову відмовлено.

Наказом Національного банку України від 03 лютого 2015 року № 626-к ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 17 листопада 2014 року.

Наказом Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к звільнено ОСОБА_1 , директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з роботи 04 лютого 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (пункт 3 статті 40 КЗпП України).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі

№ 757/7498/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним наказ Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року в сумі 367 307,44 грн з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 273,50 грн. Стягнуто з Національного банку України в дохід держави судовий збір у розмірі 3 399,57 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення резолютивної частини рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій ОСОБА_1 просив роз`яснити йому, що означає речення «поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України».

10 червня 2016 року НБУ видано Наказ № 2554-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » за підписом Директора департаменту персоналу, в якому наказано поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 05 лютого 2015 року із збереженням раніше встановлених умов праці. Департаменту бухгалтерського обліку слід здійснити ОСОБА_1 виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 367 307,44 грн. Департаменту персоналу внести відповідні зміни до штатного розпису Дирекції з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

З наказом ОСОБА_1 ознайомлений 20 січня 2021 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі з зазначенням відповідної дати.

Наказом НБУ від 07 червня 2017 року № 2003-к «Про виплати ОСОБА_1 » постановлено виплатити ОСОБА_1 , директору Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, середній заробіток за час вимушеного прогулу

з 05 лютого 2015 року до 30 березня 2016 року у сумі 796 151,65 грн.

14 червня 2016 року НБУ направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , лист, в якому йдеться про те, що Наказом від 10 червня 2016 року

№ 2554-к його поновлено на роботі. НБУ просить з`явитись ОСОБА_1 до Департаменту персоналу відразу після отримання цього листа.

Згідно копії конверту поштового відправлення, лист повернувся адресату 18 липня 2016 року не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року касаційну скаргу Національного банку України задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року в частині стягнення з Національного банку України середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року в сумі 796 151, 65 грн з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми.

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу Національного банку України задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року змінено у частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2015 року до 30 березня 2016 року у розмірі 420 978,24 грн з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що фактично рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року про поновлення його на роботі було виконано лише 20 січня 2021 року, під час ознайомлення з Наказом № 2554-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

З цього приводу суд зазначає таке.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 76 Закону Ураїни «Про виконавче провадження» (в редакці, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18), від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого документа по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа по справі № 757/7498/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання по справі № 757/7498/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

10 серпня 2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62763919 з виконання виконавчого листа № 757/7498/15-ц, виданого 28 лютого 2020 року Печерським районним судом міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

09 листопада 2020 року державним виконавцем Савкою Л.О. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження № 62763919 від 10 серпня 2020 року, направлено вимогу, адресовану НБУ про негайне виконання виконавчого листа № 757/7498/15-ц, виданого 28 лютого

2020 року, а саме: надати копію трудової книжки із відповідним записом про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Листом від 16 листопада 2020 року НБУ повідомило державного виконавця, що 14 червня

2016 року Національний банк України направив ОСОБА_1 лист з повідомленням про поновлення його на роботі, з пропозицією з`явитися до департаменту персоналу. Однак ОСОБА_1 до департаменту не з`явився, трудову книжку для внесення відповідного підпису не надав. У зв`язку з цим Національним банком України ОСОБА_1 повторно були надіслані листи (від 29 вересня

2020 року № 17-0009/54446, від 13 жовтня 2020 року № 17- 0009/58512, від 30 жовтня 2020 року

№ 17-0009/63437, від 05 листопада 2020 року № 17-0009/64853) з пропозицією з`явитися до Департаменту персоналу в максимально короткий термін після отримання листа.

Зазначені вище листи, що направлялися позивачу за адресою: АДРЕСА_1 , долучені до матеріалів справи.

В матеріалах справи містяться такі листи, що направлялися ОСОБА_1 про поновлення його на роботі:

-від 14 червня 2016 року за вих. № 17-0007/50462, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, лист повернувся відправнику 18 липня 2016 року не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

-від 29 вересня 2020 року вих. № 17-0009/54446, адреса відправлення: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, лист повернувся відправнику не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

-від 05 жовтня 2020 року за вих. № 17-0009/56173, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, лист повернувся відправнику не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

- від 13 жовтня 2020 року за вих № 17-0009/58512, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, листи повернулися відправнику не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

- від 30 жовтня 2020 року, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, листи повернулися відправнику не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

- від 05 листопада 2020 року, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, листи повернулися відправнику не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

- від 26 листопада 2020 року, адреса відправлення:

АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії конверту поштового відправлення, листи повернулися відправнику не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року закрито провадження у справі № 640/16752/18 за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про визнання дій неправомірними.

В ухвалі зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії Печерськкого районного суду міста Києва щодо направлення матеріалів справи № 757/7498/15-ц до суду касаційної інстанції для перевірки в касаційному порядку питання щодо розміру суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вирішення по суті заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого документа про поновлення на роботі за судовим рішенням, яке набрало законної сили, що залишене в силі судом касаційної інстанції.

18 лютого 2021 року державним виконавцем Савкою Л.О. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, задоволено заяву Національного банку України про визнання виконавчого листа у справі № 757/7498/15-ц, виданого

28 лютого 2020 року Печерським районним судом міста Києва, про поновлення на роботі, таким, що не підлягає виконанню.

20 січня 2021 року ОСОБА_1 , як Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного фонду НБУ, ознайомлено з Попередженням про наступне вивільнення від 04 грудня 2020 року, в якому йдеться про те, що відповідно до постанови Правління НБУ

від 19 січня 2015 року № 36 «Про внесення змін до структури центрального апарату НБУ» та наказу Національного банку України від 20 січня 2015 року № 167-к «Про скорочення штату працівників Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду національного банку України», з метою вдосконалення організаційної структури та оптимізації чисельності працівників Національного банку України виключено із структури Національного банку України Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ і скорочено штат та чисельність його працівників.

ОСОБА_1 повідомлено, що посада, яку він обіймає, підлягає скороченню і він попереджається про наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП (скорочення штату і чисельності працівників), згідно з вимогами законодавства України про працю, не раніше ніж через два місяці з дня ознайомлення з цим попередженням. На цей час на позивача поширюється законодавство України про працю.

Згідно з Наказом НБУ від 20 січня 2021 року «Про заходи щодо організації роботи

ОСОБА_1 » № 51-по наказано:

1.Підпорядкувати до моменту звільнення або переведення ОСОБА_1 , директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, першому заступнику Голови Національного банку України Катерині Рожковій.

2. Першому заступнику Голови Національного банку України Катерині Рожковій здійснювати керівництво та контроль за роботою ОСОБА_1 , залучати його до роботи, зокрема, надавати ОСОБА_1 доручення, вказівки, підписувати розпорядження з питань організації роботи ОСОБА_1 , погоджувати його відсутність на роботі (відпустки, дні відпочинку тощо) та на визначеному робочому місці, зокрема, переміщення між будівлями НБУ, забезпечувати контроль за дотриманням ним правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників НБУ.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 20 січня 2021 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі.

З листа від 20 січня 2021 року, за особистим підписом ОСОБА_1 , адресованого Голові НБУ встановлено, що 20 січня 2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом від 10 червня

2016 року № 255-к та попередженням про наступне вивільнення від 04 грудня 2020 року. Також в листі зазначено, що станом на 20 січня 2021 року ОСОБА_1 не було надано посадову інструкцію, не забезпечено робоче місце та видано наказ про допуск до роботи, тому він готовий приступити до роботи з 21 січня 2021 року.

Таким чином, аналізуючи викладені вище докази, суд приходить до висновку, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі було фактично виконано лише 20 січня 2021 року, коли ОСОБА_1 ознайомився з наказом про його поновлення на роботі від 10 червня 2016 року.

Суд не знайшов підтвердження тому, що позивач раніше був ознайомлений з даним наказом, оскільки всі листи, що направлялися НБУ на адресу ОСОБА_1 про ознайомлення його з наказом про поновлення на роботі поверталися до НБУ не врученими, що не може свідчити про належне повідомлення особи про її поновлення на роботі.

Не знайшли належного підтвердження і посилання представника НБУ на той факт, що представнику ОСОБА_1 - адвокату Панчосі О.С., було відомо про наявність такого наказу, оскільки належним повідомлення особи про її поновлення є безпосепредньо її ознайомлення із письмовим наказом про це, а не усне повідомлення її представника. Крім того, представник позивача у судовому засіданні спростовував такі доводи представника НБУ. При цьому, під час розгляду справи, у разі наявності таких обставин щодо повідомлення представника особи про поновлення такої особи на роботі, представник відповідача не надав відповідні докази, зокрема, копії технічого аудиозапису судового процесу, під час якого надавалась така інформація представнику.

Крім того, суд звертає увагу на те, що якщо представник відповідача повідомляв про поновлення позивача на роботі його представника, то зазначене відбувалось під час розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а не під час розгляду справи про поновлення на роботі, тобто в межах одніє справи, але іншого судового провадження.

Відповідачем заявлялось клопотання про витребування справи з Печерського районного суду міста Києва з метою дослідження факту повідомлення представника позивача про поновлення ОСОБА_1 ще у 2016 році, про те судом було відмовлено у задоволенні такого клопотання з посиланням на те, що Національний Банк України, який є стороною по справі, що витребовується, не позбавлений права ознайомлюватися з матеріалами даної справи, робити з неї фотокопії та подавати їх в якості доказу у іншій справі. Крім того, частково копії матеріалів вказаної справи долучено представником відповідача до справи № 755/3443/21.

Аналізуючи зміст судових рішень про видачу дубліката виконавчого листа та визнання такого виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до такого.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року зазначено, що із заявою про видачу дубліката виконавчого листа ОСОБА_1 звернувся до суду в липні 2017 року. Натомість, в ухвалі також зазначено, що 23 лютого 2018 року до суду подані письмові заперечення боржника (НБУ), доводи яких зводяться до того, що у стягувача відсутні правові підстави для звернення до суду за видачею дублікату виконавчого документа у разі спливу строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з посиланням на пункт 17.4 Перехідних положень ЦПК України, які чинні з 17 грудня 2017 року.

Таким чином, жодних посилань на фактичне виконання рішення суду НБУ в межах розгляду даної заяви не подано.

Зі змісту ухвали Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року вбачається, що Національним банком України добровільно виконане судове рішення у справі № 757/7498/15-ц про поновлення позивача на посаді до відкриття виконавчого провадження. Так, наказом Національного банку України від 10 червня 2016 року № 2554-к ОСОБА_1 поновлений на роботі, про що йому повідомлено листом Національного банку України від 14 червня 2016 року № 17-0007/50462.

Таким чином, обов`язок Національного банку України з поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі 757/7498/15-ц відсутній повністю у зв`язку з добровільним виконанням зазначеного рішення до видачі дублікату виконавчого листа про поновлення позивача на роботі.

Такі пояснення підтверджують факт добровільного виконання Національним банком України рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Дійсно, виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на роботі в судовому порядку визнаний таким, що не підлягає виконанню, однак даною ухвалою лише встановлено факт поновлення, тобто виконання рішення, але не встановлено коли та за яких обставин таке поновлення відбулося, коли ознайомлено позивача із наказом, коли допущено до фактичного виконання до своїх посадових обовязків тощо.

Відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року № 58, у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним» звільнений і зазначається нове формулювання.

У трудовій книжці ОСОБА_1 міститься запис від 05 лютого 2015 року про те, що Запис

№ 20 є недійсним. Поновлений на попередній роботі, наказ від 10 червня 2016 року № 2554-к.

Визначаючи розмір середнього заробітку за період з 31 червня 2016 року по 25 січня 2021 року за затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі після незаконного звільнення, позивач посилається на те, що за час його перебування у вимушеному прогулі через незаконне звільнення, відповідачем як роботодавцем було ліквідовано Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України із скороченням штату та чисельності працівників та створено у структурі центрального апарату НБУ Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, якому передано усі функції, що виконувала Дирекція з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного Банку України, а тому вважає, що посада директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, на яку його було поновлено у 2021 році, не є рівноцінною посаді Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з якої позивача було звільнено у 2015 році, а тому просить стягнути середній заробіток відповідно до посадового окладу директора Департаменту з управління діяльністю корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, на якій він підлягає поновленню з 30 березня 2016 року, тобто з моменту набрання рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, в частині поновлення на роботі, законної сили, яка є рівноцінною займаній ним до звільнення посаді.

З даного приводу суд зазначає таке.

Постановою Правління Національного банку України від 19 грудня 2012 року

№ 547 затверджено Положення про Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі - Положення).

Основними завданнями Дирекції є забезпечення діяльності Фонду з недержавного пенсійного забезпечення та надання йому відповідних послуг, визначених законодавством України.

Дирекція відповідно до покладених на неї завдань виконує такі функції:

1. Адміністрування Фонду, а саме:

- ведення персоніфікованого обліку учасників Фонду відповідно до Закону та інших внутрішньо-правових актів з недержавного пенсійного забезпечення;

- укладення пенсійних контрактів від імені Фонду та контроль за їх дотриманням;

- проведення інформаційно-роз`яснювальної роботи з учасниками та вкладниками Фонду;

- забезнечення приймання пенсійних внесків, що сплачуються до Фонду; укладення договорів про виплату пенсії на визначений строк від імені Фонду; здійснення розрахунку розміру пенсійних виплат та забезпечення здійснення пенсійних виплат учасникам Фонду (спадкоємцям учасників Фонду) у випадках, передбачених Законом;

- надання зберігачу розпоряджень щодо перерахування грошових коштів для оплати витрат, що здійснюються за рахунок пенсійних активів відповідно до статті 48 Закону, з урахуванням особливості створення та функціонування Фонду; здійснення організаційно-технічного забезпечення діяльності Ради Фонду та ведення зборів засновників Фонду в порядку, визначеному Законом;

- присутність на засіданнях Ради Фонду, у випадках передбачених Законом; надання та оприлюднення інформації про Фонд та здійснення ним діяльності з недержавного пенсійного забезпечення відповідно до умов договору про адміністрування Фонду та законодавства України;

- складання та надання звітності у сфері недержавного пенсійного забезпечення в порядку, передбаченому законодавством України;

- виконання операцій, визначених законодавством України під час проведення ліквідації (реорганізації) Фонду;

- забезпечення проведення аудиторських перевірок діяльності Фонду; ведення бухгалтерського та податкового обліку Фонду;

- здійснення розрахунку чистої вартості активів Фонду і чистої вартості одиниці пенсійних внесків (щоденно), обчислення та облік прибутку (збитку) Фонду та його розподіл між учасниками Фонду;

- прогнозування, планування і моніторинг пенсійних внесків і пенсійних виплат;

- обмін інформацією з іншими суб`єктами недержавного пенсійного забезпечення;

- зберігання та облік архіву документів, на підставі яких сформовано систему персоніфікованого обліку;

- виконання інших обов`язків і функцій, пов`язаних із адмініструванням Фонду, визначених законодавством України;

2. Управління активами Фонду, а саме:

- здійснення інвестування активів Фонду відповідно до інвестиційної декларації Фонду, договору про управління активами Фонду та вимог Закону з метою отримання доходу на користь учасників Фонду;

- розроблення пропозицій щодо інвестиційної політики та стратегії управління активами Фонду;

- формування інвестиційного портфеля з метою отримання максимального доходу під час мінімально можливих ризиків, ураховуючи умови, кон`юнктуру ринку, ризик вибору контрагента та інші фактори;

- здійснення аналізу інформації щодо вартості активів, курсів цінних паперів та прийняття оперативних рішень щодо ризикових активів, які перебувають у власності Фонду;

- подання звітності про управління активами Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку і Раді Фонду;

- залучення торговців цінними паперами для придбання або продажу цінних паперів;

- залучення оцінювачів для визначення вартості активів Фонду;

- представлення інтересів Фонду па підприємствах, часткою в статутному капіталі яких володіє Фонд та на загальних зборах акціонерного товариства, акціями якого володіє Фонд;

- розпорядження рахунками Фонду в грошових коштах та банківських металах, відкритих в Операційному управлінні Національного банку та банках;

- подання щороку Раді Фонду пропозицій щодо внесення змін до інвестиційної декларації Фонду;

- виконання інших обов`язків і функцій, пов`язаних із управлінням активами Фонду, визначених законодавством України;

3. Зберігання активів Фонду, а саме:

- приймання, передавання (переведення), облік та забезпечення зберігання цінних паперів, а також документів, які підтверджують право власності на пенсійні активи в інших формах, документів, пов`язаних із формуванням та використанням пенсійних активів;

- підтвердження інформації про склад, структуру, вартість і прибутковість активів Фонду;

- здійснення контролю за відповідністю операцій з купівлі, продажу, викупу та анулювання цінних паперів проспекту емісії цінних паперів та законодавству України;

- виконання розпоряджень адміністратора Фонду щодо перерахування пенсійних коштів;

- виконання розпоряджень особи, що здійснює управління активами Фонду, згідно з інвестиційною декларацією Фонду;

- здійснення перевірки підрахунку чистої вартості активів Фонду (щоденно) і чистої вартості одиниці пенсійних внесків (щомісячно);

- здійснення щоденної перевірки переоцінки цінних паперів та отриманого прибутку/збитку від операцій з цінними паперами;

- здійснення контролю за проведенням розрахунків за операціями з активами Фонду, у тому числі рухом цінних паперів, які належать до активів Фонду;

- зберігання копій розпоряджень щодо операцій з цінними паперами та іншими активами;

- виконання інших обов`язків і функцій, пов`язаних із зберіганням активів Фонду, визначених законодавством України;

4. Інформаційно-технологічне забезпечення діяльності Фонду, а саме:

- експлуатація/супроводження програмно-технічних комплексів, які використовуються для виконання основних завдань Дирекції;

- експлуатація інформаційної карткової системи Фонду (далі - ІКС);

- експлуатація/супроводження апаратно-програмних комплексів інформаційної карткової системи;

- створення та зберігання резервних копій баз даних програмно-технічних комплексів, що використовуються Дирекцією;

- оперативне інформування учасників Фонду про діяльність Фонду та Дирекції шляхом підтримки сайта Фонду, який функціонує у внутрішній мережі Національного банку;

5. Здійснення фінансового моніторингу, а саме:

- виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, у процесі, у день виникнення підозр, після їх проведення або в разі спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення;

- управління ризиками щодо легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму та розроблення критеріїв ризиків;

- реєстрація фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу;

- здійснення ідентифікації та вивчення клієнта у випадках, установлених законом;

- виявлення фінансових операцій, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу відповідно до законодавства з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму;

- повідомлення спеціально уповноваженого органу про виявлення фінансових операцій, визначених законодавством з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, у встановленому цим законодавством порядку;

- надання на запит спеціально уповноваженого органу інформації, визначеної Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму»;

- виконання інших завдань суб`єкта первинного фінансового моніторингу, передбачених законодавством з питанії запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом;

6. Юридичне забезпечення діяльності Фонду, а саме:

- здійснення претензійно-позовної роботи з боржниками Фонду;

- представництво інтересів Фонду в суді та перед іншими державними органами, підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами;

- підготовка проектів та укладення цивільно-правових договорів, у яких Фонд є однією із сторін та здійснення контролю за їх виконанням;

- консультування учасників Фонду з будь-яких питань, що виникають у ході здійснення діяльності Фонду з недержавного пенсійного забезпечення;

- моніторинг законодавства України;

- вирішення інших правових питань, які виникають у процесі діяльності з недержавного пенсійного забезпечення.

Положеннями також визначено права та обов`язки Директора Дирекції.

Директор Дирекції має право:

- розподіляти обов`язки між керівниками структурних підрозділів Дирекції;

- визначати функції структурних підрозділів Дирекції, затверджувати положення про структурні підрозділи Дирекції та посадові інструкції працівників;

- складати графіки відпусток та погоджувати терміни надання відпусток працівникам Дирекції;

- видавати внутрішні документи Дирекції з питань організаційного забезпечення діяльності Дирекції з адміністрування, зберігання та управління активами Фонду (накази, розпорядження тощо);

- подавати пропозиції щодо заохочення сумлінних працівників;

- підписувати від імені Фонду (на підставі довіреності голови Ради Фонду) фінансову звітність Фонду, будь-які цивільно-правові договори відповідно до статуту Фонду, а також інші документи, що пов`язані з діяльністю Фонду;

- підписувати від імені Національного банку (на підставі довіреності Голови Національного банку) усі види договорів, пов`язаних з виконанням Дирекцією функцій управління;

- адміністрування та зберігання активів Фонду;

- виносити на розгляд керівництва Національного банку та/або Ради Фонду пропозиції з питань, що належать до компетенції Дирекції;

- за дорученням Голови Ради Фонду представляти Фонд в установах і організаціях з питань діяльності Фонду;

- затверджувати Внутрішнє положення про адміністрування Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України;

- за дорученням керівництва Національного банку представляти Національний банк в установах і організаціях з питань, що належать до компетенції Дирекції, та виконувати функції керівника суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

- здійснювати інші не заборонені законодавством України дії, пов`язані з виконанням передбачених цим Положенням функцій Дирекції.

Директор Дирекції зобов`язаний:

- здійснювати керівництво та організовувати роботу Дирекції;

- сприяти забезпеченню належних умов праці, побуту і відпочинку працівників Дирекції;

- уживати заходів щодо підвищення кваліфікації персоналу Дирекції; організовувати роботу з питань фінансового моніторингу.

Постановою Правління Національного банку України від 19 січня 2015 року № 36 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» з метою вдосконалення організаційної структури та оптимізації чисельності працівників Національного банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 «Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України» Правління Національного банку України постановляє:

1. Виключити зі структури Національного банку України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 2005 року № 521 (зі змінами), Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України зі скороченням штату та чисельності працівників.

2. Створити у структурі центрального апарату Національного банку України, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 2005 року № 521 (зі змінами), Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

3. Передати до Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України всі функції, що виконувала Дирекція з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

4. Установити, що працівники Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України забезпечують виконання повноважень та посадових обов`язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади, оплата праці за цей період їм здійснюється відповідно до встановлених розмірів.

Постановою Правління Національного банку України від 14 квітня 2015 року

№ 239 затверджено Положення про Департамент з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Основними завданнями Департаменту є забезпечення діяльності Фонду з недержавного пенсійного забезпечення та надання йому відповідних послуг, визначених законодавством України.

Департамент відповідно до покладених на нього завдань виконує такі функції:

1. Адміністрування Фонду, а саме:

- веде персоніфікований облік учасників Фонду відповідно до Закону та інших нормативно-правових актів з недержавного пенсійного забезпечення;

- укладає пенсійні контракти від імені Фонду та контролює їх дотримання;

- проводить інформаційно-роз`яснювальну роботу з учасниками та вкладниками Фонду;

- забезпечує приймання інформації про сплату пенсійних внесків, що сплачуються до Фонду;

- укладає договори про виплату пенсії на визначений строк від імені Фонду;

- визначає розмір та забезпечує здійснення пенсійних виплат учасникам Фонду (спадкоємцям учасників Фонду) у випадках, передбачених Законом;

- здійснює переведення пенсійних коштів у випадках, передбачених Законом;

- вибирає інший Фонд, куди мають бути передані пенсійні кошти учасників Фонду, крім учасників накопичувальної системи пенсійного страхування, у випадках, передбачених Законом;

- надає зберігачу розпоряджень щодо перерахування грошових коштів для оплати витрат, що здійснюються за рахунок пенсійних активів відповідно до статті 48 Закону, з урахуванням особливості створення та функціонування Фонду;

- здійснює організаційно-технічне забезпечення діяльності Ради Фонду та проведення зборів засновників Фонду в порядку, визначеному Законом;

- забезпечує присутність своїх представників на засіданнях Ради Фонду у випадках, передбачених Законом, та звітування на засіданнях Ради Фонду, під час яких розглядаються питання щодо результатів діяльності Фонду;

- надає та оприлюднює інформацію про Фонд та здійснення ним діяльності з недержавного пенсійного забезпечення відповідно до умов договору про юридичними та фізичними особами у випадках, передбачених законодавством;

- зберігає та обліковує архів документів, на підставі яких сформовано систему персоніфікованого обліку;

- виконує інші обов`язки і функції, пов`язані з адмініструванням Фонду, визначені законодавством України та договором про адміністрування Фонду;

2. Управління активами Фонду, а саме:

- здійснює інвестування активів Фонду відповідно до інвестиційної декларації Фонду, договору про управління активами Фонду та вимог Закону з метою отримання доходу на користь учасників Фонду;

- розробляє пропозиції щодо інвестиційної політики та стратегії управління і активами Фонду;

- формує інвестиційний портфель з метою отримання максимального доходу під час мінімально можливих ризиків, ураховуючи умови, кон`юнктуру ринку, ризик вибору контрагента та інші фактори;

- здійснює аналіз інформації щодо вартості активів, курсів цінних паперів та приймає оперативні рішення щодо ризикових активів, які перебувають у власності Фонду;

- подає звітність про управління активами Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку і Раді Фонду;

- залучає торговців цінними паперами для придбання або продажу цінних паперів;

- залучає оцінювачів для визначення вартості активів Фонду;

- залучає зовнішніх юристів для юридичного супроводу та представлення інтересів фонду в судових органах;

- представляє інтереси Фонду на підприємствах, часткою в статутному капіталі яких володіє Фонд, та на загальних зборах акціонерного товариства, акціями якого володіє Фонд;

- розпоряджається рахунками Фонду в грошових коштах та банківських металах, відкритих в Операційному департаменті Національного банку та банках;

- подає щороку Раді Фонду пропозиції щодо внесення змін до інвестиційної декларації Фонду;

- виконує інші обов`язки і функції, пов`язані з управлінням активів Фонду, визначені законодавством України;

3. Зберігання активів Фонду, а саме:

- приймає, передає (переводить), обліковує та забезпечує зберігання цінних в паперів, документів, які підтверджують право власності на пенсійні активи в інших формах, а також документів, пов`язаних із формуванням та використанням пенсійних активів;

- підтверджує інформацію про склад, структуру, вартість і прибутковість активів Фонду;

- здійснює контроль за відповідністю операцій з купівлі, продажу, викупу та анулювання цінних паперів проспекту емісії цінних паперів та законодавству України;

- виконує розпорядження адміністратора Фонду щодо перерахування пенсійних коштів;

- виконує розпорядження особи, що здійснює управління активами Фонду, згідно з інвестиційною декларацією Фонду;

- здійснює перевірки підрахунку чистої вартості активів Фонду (щоденно) і чистої вартості одиниці пенсійних активів (щомісячно);

- здійснює щоденну перевірку переоцінки цінних паперів та отриманого прибутку/збитку від операцій із цінними паперами;

- здійснює контроль за проведенням розрахунків за операціями з активами у Фонду, у тому числі рухом цінних паперів, які належать до активів Фонду;

- зберігає копії розпоряджень щодо операцій із цінними паперами та іншими активами;

- виконує інші обов`язки і функції, пов`язані зі зберіганням активів Фонду, визначені законодавством України;

4. Інформаційно-технологічне забезпечення діяльності Фонду, а саме:

- експлуатує/супроводжує програмно-технічні комплекси, які використовуються Департаментом для виконання основних завдань;

- експлуатує інформаційну карткову систему Фонду (далі - ІКС);

- експлуатує/супроводжує апаратно-програмні комплекси інформаційної карткової системи;

- створює та зберігає резервні копії баз даних програмно-технічних комплексів, що використовуються Департаментом;

- оперативно інформує учасників Фонду про діяльність Фонду та Департаменту шляхом підтримки сайта Фонду, який функціонує на внутрішньому веб-порталі Національного банку;

5. Здійснення фінансового моніторингу, а саме:

- виявляє фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, у процесі, у день виникнення підозр, після їх проведення або в разі спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення;

- забезпечує у своїй діяльності управління ризиками та розроблення критеріїв ризиків;

- реєструє фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу; здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, установлених законом;

- виявляє фінансові операції, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу відповідно до законодавства з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

- повідомляє спеціально уповноважений орган про виявлення фінансових операцій, визначених законодавством з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, у встановленому цим законодавством порядку;

- надає на запит спеціально уповноваженого органу інформацію, визначену Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»;

- виконує інші завдання суб`єкта первинного фінансового моніторингу, передбачені законодавством з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

6. Юридичне забезпечення діяльності Фонду, а саме:

здійснює юридичне забезпечення діяльності з адміністрування Фонду, управління активами та зберігання активів Фонду;

- здійснює претензійно-позовну роботу з боржниками Фонду; представляє інтереси Національного банку та Фонду в суді, органах, що здійснюють державний нагляд та контроль у сфері недержавного пенсійного забезпечення, правоохоронних органах та перед іншими державними органами, підприємствами, установами, організаціями, та фізичними особами з питань діяльності Департаменту;

- готує проекти та супроводжує укладення договорів, виконання яких належить до повноважень Департаменту;

- консультує учасників Фонду з будь-яких питань, що виникають під час здійснення діяльності Фонду з недержавного пенсійного забезпечення;

- здійснює моніторинг законодавства України;

- вирішує інші правові питання, що виникають у процесі діяльності з недержавного пенсійного забезпечення.

У Положенні зазначено права та обов`язки Директора Департаменту.

Директор Департаменту керує діяльністю Департаменту, має права та обов`язки згідно із завданнями, покладеними на Департамент.

Директор Департаменту має право:

- розподіляти обов`язки між керівниками структурних підрозділів Департаменту;

- затверджувати положення про структурні підрозділи Департаменту та посадові інструкції працівників;

- складати графіки відпусток та погоджувати терміни надання відпусток працівникам Департаменту;

- видавати внутрішні документи Департаменту з питань організаційного забезпечення діяльності Департаменту з адміністрування, зберігання та управління активами Фонду (накази, розпорядження тощо);

- подавати пропозиції щодо заохочення сумлінних працівників;

- підписувати від імені Фонду документи, які мають бути складені від імені Фонду згідно з законодавством України;

- підписувати від імені Національного банку (на підставі довіреності Голови Національного банку) усі види договорів, пов`язаних з виконанням Департаментом функцій управління, адміністрування та зберігання активів Фонду;

- уносити на розгляд керівництва Національного банку та/або Ради Фонду пропозиції з питань, що належать до компетенції Департаменту;

- за дорученням керівництва Національного банку представляти Національний банк в установах і організаціях з питань, що належать до компетенції Департаменту, та виконувати функції керівника суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

- здійснювати інші не заборонені законодавством України дії, пов`язаний з виконанням передбачених цим Положенням функцій Департаменту.

Директор Департаменту зобов`язаний:

- здійснювати керівництво та організовувати роботу Департаменту;

- сприяти забезпеченню належних умов праці, побуту і відпочинку працівників Департаменту;

- уживати заходів щодо підвищення кваліфікації персоналу Департаменту;

- організовувати роботу з питань фінансового моніторингу;

- здійснювати контроль за зберіганням печаток та штампів Департаменту та Фонду.

Відповідно до штатного розпису Центрального апрату на 2015 рік (станом на 04 лютого

2015 року) посадовий оклад Директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України становить 9 800,00 грн.

Згідно із штатним розписом Центрального апрату на 2016 рік (станом на 10 червня 2016 року) посаловий оклад Директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України становить 94 000,00 грн.

Штатним розписом Центрального апрату на 2021 рік (станом на 22 січня 2022 року) посадовий оклад Директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України становить 143 881,00 грн.

Згідно із довідкою про розміри та умови оплати праці Директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за період з квітня 2015 року по січень 2021 року, розмір посадового окладу становить:

станом на 18 лютого 2015 року - 9 800,00 грн;

станом на 01 жовтня 2015 року - 80 000,00 грн;

станом на 01 квітня 2016 року - 94 000,00 грн;

станом на 07 квітня 2017 року - 103 400,00 грн;

станом на 02 квітня 2018 року - 118 910,00 грн;

станом на 04 квітня 2019 року - 130 801,00 грн;

станом на 01 липня 2020 року - 143 881,00 грн.

В день поновлення позивача на роботі, 21 січня 2021 року, першим заступником Голови НБУ затверджено Посадову Інструкцію Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, відповідно до якої, Директор Дирекції недержавного пенсійного фонду Національного банку України виконує такі обов`язки:

- виконує доручення першого заступника Голови Національного банку України, або особи, яка виконує його обов`язки, з питань діяльності банків та небанківських фінансових установ, сфери ринків фінансових послуг, зокрема щодо вивчення кращих світових практик у галузі надання послуг із недержавного пенсійного забезпечення;

- здійснює моніторинг законодавства України та інших країн з питань діяльності недержавних пенсійних фондів.

Директор Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України має право надавати пропозиції щодо покращення діяльності Фонду.

22 січня 2021 року Наказом НБУ № 160-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , Директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, звільнено з роботи з 25 січня 2021 року за угодою сторін, пункт перший статті 36 КЗпП України. Наказано здійснити ОСОБА_1 :

- виплату грошової компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 05 лютого 2015 року до 04 лютого 2016 року;

- виплату грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 05 лютого 2016 року до 09 червня 2016 року;

- виплату грошової компенсації за 4 календарні дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за робочий рік з 05 лютого 2016 року до 04 лютого 2016 року;

- виплату грошової компенсації за 1 календарний день невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за робочий рік з 05 лютого 2016 року по 09 червня 2016 року;

- компенсаційні виплати в розмірі 7 посадових окладів.

Отже, за функціональним призначенням та змістовним наповненням директор Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за посадовою інструкцією до виключення цієї посади із структури НБУ, здійснював такі самі (тотожні) функції, що і директор Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за посадовою інструкцією.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Поновлення працівника на рівнозначній посаді означає, що роботодавець має приймати рішення з цього приводу на свій розсуд, взявши при цьому до уваги згоду працівника і керуючись рівнем компетенції та обсягом повноважень працівника за такою посадою, з урахуванням його кваліфікації, тобто саме на керівника підприємства покладено обов`язок здійснювати кадрові перестановки. Але такі перестановки повинні відбутися за згодою працівника. В протилежному випадку роботодавець повинен внести зміни до штатного розпису щодо ліквідованої посади - відновити її.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження

№ 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею

236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від

08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

При цьому сам по собі факт виконання працівником трудових обов`язків на нерівнозначній посаді, незалежно від наявності чи відсутності згоди цього працівника з наказом роботодавця про його призначення на таку посаду, не є належним виконанням з боку роботодавця рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Лише оформлена належним чином (відповідна заява, погодження з наказом про призначення на іншу посаду, ознайомлення під особистий підпис з посадовою інструкцією тощо) згода працівника з рішенням роботодавця про його поновлення на нерівнозначній посаді може бути підтвердженням наміру такого працівника продовжити трудові відносини на запропонованих роботодавцем умовах праці та відсутності в роботодавця обов`язку нести відповідальність, визначену статтею 236 КЗпП України.

Самостійне визначення роботодавцем відповідної посади як рівнозначної не може свідчити, що така посада відповідає вищенаведеним критеріям, у зв`язку з чим за наявності між сторонами суперечностей з цього приводу саме на суд покладається обов`язок встановити та надати юридичну оцінку таким обставинам.

При цьому видача роботодавцем наказу про формальне поновлення працівника на роботі, без вчинення всіх дій, які включають у себе належне виконання рішення суду (без фактичного забезпечення поновленому працівнику доступу до належної посади, яка визначена в рішенні суду та відповідає законодавству про працю) не може бути підставою для покладення на цього працівника обов`язку оскаржувати такий наказ, яким фактично не забезпечено поновлення вже захищених судом прав особи на відповідну роботу.

Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21).

ОСОБА_1 ознайомився з наказом про поновлення його на роботі від 10 червня 2016 року лише 20 січня 2021 року, про що міститься відповідний запис на копії наказу. Зокрема, у пункті

1 наказу від 10 червня 2016 року № 2554-к міститься зостереждення про те, що ОСОБА_1 слід поновити на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльності Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 05 лютого 2015 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 20 січня 2021 року про те, що його ознайомлено з наказом від 10 червня 2016 року № 2554-к та попередженням про наступне вивільнення від 04 грудня 2020 року. Оскільки станом на 20 січня 2021 року йому не було надано на ознайомлення посадову інструкцію, не забезпечено робоче місце та видано наказ про допуск до роботи, позивач готовий приступити до виконання обов`язків директора Дирекції з управління діяльності Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 21 січня 2021 року. 21 січня 2021 року ОСОБА_3 ознайомлений з наказом НБУ від 20 січня 2021 року № 51-по про заходи щодо организації роботи ОСОБА_1 , на якому міститься примітка позивача про те, що такий наказ не відповідає вимогам Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» та не поновлює в повному обсязі повноваження ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено.

Таким чином, суд вважає, що мало місце ознайомлення позивача із наказом про його поновлення від 10 червня 2016 року лише 20 січня 2021 року. Посада введена і установлені посаді обов`язки, що є внутрішньою прерогативою роботодавця. Маючи незгоду з визначеними посадовими обов`язками, зокрема, заначивши про це на самому наказі, позивач не оскаржив його в судовому порядку, а лише висловив свою незгоду із наказом про заходи щодо организації роботи. Крім того, надалі написав заяву про своє звільнення за угодою сторін.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява

№ 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Щодо розрахунку суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року

№ 100. Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді».

Згідно з Висновком експерта за результатами проведення судової експертизи, підготовленого судовим експертом Буколовою В.В., на вирішення експерту поставлене питання: який розмір середнього заробітку повинен бути виплачений ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу

з 31 березня 2016 року по 25 січня 2021 року? Висновок надати з урахуванням Довідки про розмір та умови праці Директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не оспорив у відповідному порядку наказ НБУ від 10 червня 2016 року № 2554-к «Про поновлення на роботі», а лише зазначив свою незгоду з визначеними посадовими обов`язками, а також з урахуванням Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/7498/15-ц (провадження

№ 61-16500св18), у якій визначено середньоденний розмір заробітної плати позивача у вересні-жовтні 2014 року, що становить 1 461,73 грн, тому суд не бере до уваги висновок експерта за результатами судової економічної експертизи по заяві від 16 листопада 2021 року б/н від 07 грудня 2021 року

№ 2.14, оскільки розмір середньоденної заробітної плати позивача встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили та дорвінює робочих днів за липень 2016 року - 21 день, за серпень

2016 року - 22 дні, за вересень 2016 року - 22 дні, за жовтень 2016 року - 20 днів, за листопад

2016 року - 22 дні, за грудень 2016 року - 22 дні, за 2017 рік - 249 днів, за 2018 рік - 250 днів, за

2019 рік - 250 днів, за 2020 рік - 251 день, за січень 2021 року - 12 днів, що загалом становить

1 141 день (період з 01 липня 2016 року по 20 січня 2021 року).

Суд звертає увагу на те, що рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року про поновлення позивача на роботі мало бути виконано негайно, позивач мав бути поновленим на роботі з 31 березня 2016 року, проте у позовній заяві, уточненій позовній заяві позивач просив стягнути кошти за несвоєчасне поновлення на роботі лише з 31 червня 2016 року (неіснуючої дати), а також враховуючи диспозитивний принцип судочинства про те, що сторони в процесі вільно розпоряджаються своїми матеріальними і процесуальними правами, зокрема, мають право заявляти позовні вимоги в самостійно визначених межах, суд вважає за необхідне стягнути кошти за період

з 01 липня 2016 року (наступна дата після «31 червня 2016 року») по 20 січня 2021 року (дата ознайомлення із наказом про поновлення на роботі з урахуванням того, що позивач має приступити до виконання своїх посадових обов`язків з 21 січня 2021 року).

Таким чином, розмір коштів за несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення на роботі дорівнює 1 667 833,93 грн (1 461,73 грн х 1 141 день = 1 667 833,93 грн).

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

У постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 760/4080/19 (провадження № 61-9866св20) та від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) зазначено, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження

№ 61-25545сво18). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Таким чином, позивачем не пропушено строк, оскільки факт поновлення відбувся 20 січня 2021 року.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення середнього заробтку за час невиконання рішення про поновлення на роботі підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov

v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).

Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року

№ 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності.

Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

Згідно зі статтею 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3 000 Євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом

60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 оцінив спричинену йому моральну шкоду в сумі 350 000,00 грн, розмір якої мотивував тим, що унаслідок протиправних дій НБУ був порушений його звичний життєвий уклад, замість виконання улюбленої фахової оплачуваної роботи в дружньому колективі, подальшого професійного розвитку в системі НБУ, ОСОБА_1 довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості, зокрема в суді, без засобів для існування для нього та його сім`ї, в якій двоє неповнолітніх дітей. Відносини в сім`ї ускладнились, довелось постійно давати принизливі пояснення рідним, близьким, оточенню щодо ситуації, що склалась, за відсутності жодних протиправних діянь позивача по відношенню до відповідача. Завдано моральних страждань через незаконну втрату роботи і неможливість забезпечити належні умови життя, відпочинку та оздоровлення членів його сім`ї, їх навчання та дозвілля, створено стресові умови для дружини, позбавлено можливості матеріально та фінансово підтримувати непрацездатних батьків.

ОСОБА_1 стверджує, що його незаконне звільнення та тривале непоновлення на посаді на роботі, як особи, що очолювала найбільший корпоративний недержавний пенсійний фонд України завдало суттєвої шкоди його діловій репутації. Якщо раніше до його точки зору з тих чи інших фінансових чи економічних питань колеги, фінансисти, економісти завжди прислуховувались, то після незаконних звільнень відношення змінилось в гіршу сторону. Протиправні дії відповідача призвели до неможливості професійного росту та удосконалення в структурі НБУ, зменшення його цінності як працівника на ринку праці (конкурентоздатності), погіршились, а в деяких видах втрачено, спеціальні навички і діяльність як фахівця з управління, адміністрування та зберігання недержавних пенсійних фондів, професійної діяльності на фондовому ринку, по причині неможливості оплати відповідного навчання та складання іспитів, що передбачено чинним законодавством кожні три роки.

Враховуючи практику національного законодавста та Європейського Суду, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги доводи позивача щодо спричиненої йому моральної шкоди, суд вважає доцільним, достатнім та обґрунтованим визначити розмір моральної шкоди ОСОБА_1 в сумі 100 000,00 грн, що відповідатиме засадам справедливості та розумності, а також буде достатнім для компенсації спричинених позивачу ОСОБА_1 душевних страждань неправомірними діями відповідача НБУ.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі даного позову позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі

14 850,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, задовольняючи позов частково, присуджує стягнути з НБУ судовий збір в розмірі 1 009,80 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 21, 43, 233, 235, 236, 237 Кодексу Законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, статею 23 ЦК України, статтями 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до Національного Банку України про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Національного Банку України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, 9) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 1 667 833,93 грн (один мільйон шістсот шістдесят сім тисяч вісімсот тридцять три гривні 93 коп.) та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн (сто тисяч гривень 00 коп.), що в загальному розмірі становить 1 767 833,93 грн (один мільйон сімсот шістдесят сім тисяч вісімсот тридцять три гривні 93 коп.).

Стягнути з Національного Банку України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, 9) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 1 009,80 грн (одна тисяча дев`ять гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду буде виготовлено 05 серпня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова