Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

28 квітня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Вангородській О.С, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Узинської територіальної громади, про усунення перешкод у здійснені права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 23.11.2021, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідач - ОСОБА_2 та її дочка - ОСОБА_3 . З 27 серпня 2004 року по 17 жовтня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від спільного проживання вони мають двох дітей: дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач не проживає в будинку з травня 2017 року, вона забрали свої особисті речі, дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , залишила ключі від будинку та виїхала до своїх батьків у с. Кінашів Галицького району Івано - Франківської області, житлом вона не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялася, останній час з ним не спілкується, на телефоні дзвінки не відповідає. Відповідач, після розлучення з ним, вийшла заміж та народила у другому шлюбі дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у літку 2021 року вона привезла їх спільних дітей на канікули до нього та без його згоди, як власника будинку, зареєструвала свою доку ОСОБА_3 у його будинку. Він, як власник майна, не має можливості розпорядитись житлом на власний розсуд, відповідач порушує його права щодо користування, утримання та розпорядження майном. Мирним шляхом вирішити спір не можливо, тому просив у судовому порядку усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

13.12.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та у порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання, 11.02.2022 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2 до суду повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала.

Третя особа представника у судове засідання не направила, про дату, час та місце судового засідання Служба у справах дітей та сім`ї Узинської територіальної громади повідомлена належним чином, 11.01.2022 представник третьої особи подала до суду письмовий висновок щодо вирішення судового спору та 22.02.2022 подала заяву про розгляд справи за відсутності представника служби.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , являється власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 29 червня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за 3576 (а.с.7-8) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 липня 2006 року, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, номер запису: 2542 в книзі 16 ( а.с.9).

З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 27.10.2016, у справі № 357/9977/16-ц, провадження № 2/357/3825/16 (а.с.11), вбачається, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 27 серпня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та даним рішення суду шлюб між сторонами було розірвано.

Також, встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якої у свідоцтві про народження вказані: ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , що підтверджено матеріалами справи (а.с.12,13,37,40,41) та не заперечується відповідачем.

Згідно довідки Узинської міської ради від 13.09.2021 за № 11-14/2877 (а.с.10), за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: з 2013 року - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (заявник), з 2010 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка), з 2012 року - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), з 2006 року - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишня дружина заявника), з 2021 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка колишньої дружини заявника).

З довідок виконавчого комітету Узинської міської ради та актів про фактичне місце не проживання за зареєстрованою адресою (а.с.16-18,20-21), вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, однак не проживають, а саме: відповідач не проживає з 25 травня 2017 року, а її дочка з моменту реєстрації, що узгоджується з показаннями свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Також, свідки у судовому засіданні ствердили, що відповідач та її дочка мають інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, а за адресою: АДРЕСА_1 особистих речей не мають, відповідач житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає, свою дочку зареєструвала без дозволу позивача.

З письмового висновку Служби у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області від 22 грудня 2021 року за № 15-05-207 (а.с.44) та акту обстеження умов проживання (а.с.45), що надані на виконання вимог ст. 19 СК України, вбачається, що в ході розгляду справи органом опіки та піклування встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, однак не проживають, мають інше місце проживання, тому можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення відповідно до яких, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника майна, однак більше року у вказаному житловому приміщенні без поважних причин не проживає, між власником будинку та нею відсутній договір найму жилого приміщення, її особистих речей у будинку немає, участі в утриманні житла та у зобов`язаннях перед третіми особами вона не приймає, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням до суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Щодо визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житлом, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до ч.1 ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Відповідно до правових висновків касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не є членом сім`ї позивача (власника будинку), а місцем їх проживання є місце проживання матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 , враховуючи, що саме за даною адресою відповідачем було отримано судові повідомлення щодо розгляду даної справи.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Таким чином, малолітня дитина не може вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання та місце її проживання визначається місцем фактичного проживання (а не місцем реєстрації) батьків дитини, в зв`язку з чим, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права та інтереси позивача не могла порушити та не може самостійно їх відновити, отже вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом, є похідною від вимоги про визнання такою, що втратила право користування житлом, її матері відповідача у справі - ОСОБА_2 , яка має можливість зареєструвати дочку в іншому житловому приміщенні, за місцем фактичного проживання.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивач сплатив при подачі позову судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.1) та заявив клопотання про залишення даних витрат за ним без відповідного відшкодування.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 29, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 6,176,177 СК України, ст. 12, 76 - 82, 141, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Узинської територіальної громади (, місцезнаходження: 09161, Київська область, Білоцерківський район, м. Узин, вул. Незалежності,16/1), про усунення перешкод у здійснені права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 06.05.2022.

Суддя:О. В. Бондаренко