КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7555/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022року місто Київ

справа №357/6783/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Цуранова А.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за втрату частини доходу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивачі звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовами, в яких просили стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь:

ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року в сумі 94857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 5836,41 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів;

ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року в сумі 94857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4725,49 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів;

ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року в сумі 94857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8485,90 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів.

В мотивування вимог посилалися на те, що вони по 31березня 2017 року працювали у ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» та були звільнені на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Вказували, що удень звільнення їм не була виплачена нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у справі №357/1703/18-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року змінено постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року та викладено її у редакції цієї постанови, а саме стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь:

ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3684 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 27824,16 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4946,24 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4710 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20800,80 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4005,20 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3738 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 42073,60 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 7192,42 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Зазначали, що оскільки на дату звернення з даними позовами відповідач судове рішення не виконав, а відтак з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» підлягає стягненню на їх користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з ст.117 КЗпП України за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_2 компенсацію за втрату частини доходу в розмірі 5320,80 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судовий збір в розмірі 53,17 грн.

Стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу в розмірі 7736,23 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судовий збір в розмірі 80,30 грн.

Стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_3 компенсацію за втрату частини доходу в розмірі 4308,02 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судовий збір в розмірі 41,53 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався те, що суд першої інстанції не врахував, що трьохмісячний строк встановлений статтею 233 КЗпП України починається з дати фактичного розрахунку з працівником, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку здійснити повний розрахунок з позивачами, таким чином встановлений статтею 233 КЗпП України трьохмісячний строк для звернення до суду навіть не розпочався, оскільки відсутній факт повного/часткового розрахунку відповідача з позивачами.

Вказував, що до 03 лютого 2021 року позивачі не могли знати яке рішення буде прийнято Верховним Судом, а отже і не мали об`єктивної можливості звертатися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку, оскільки відповідачем не визнавався факт неповного розрахунку з позивачами.

Зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що Законом України «Про внесення змін до деявких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ Кодекс Законів про працю України було доповнено главою «Прикінцеві положення», згідно якої що під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширені коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодекс продовжуються на строк дії такого карантину.

21 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на відсутність підстав для скасування рішення суду.

27 червня 2021 року від представника позивачів надійшли пояснення на відзив на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2022 року в частині стягнення з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь: ОСОБА_2 компенсації за втрату частини доходу в розмірі 5320,80 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судового збору в розмірі 53,17 грн., ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу в розмірі 7736,23 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судового збору в розмірі 80,30 грн.; ОСОБА_3 компенсації за втрату частини доходу в розмірі 4308,02 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів та судового збору в розмірі 41,53 грн. не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в період з 28 вересня 2001 року по 31 березня 2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді чоловічого перукаря та звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу №20 від 31 березня 2017 року.

ОСОБА_3 в період з 03 січня 2006 року по 31 березня 2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді манікюрниці та звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу №14 від 31 березня 2017 року.

ОСОБА_1 в період з 01 вересня 1992 року по 31 березня 2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді чоловічого перукаря та звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу №18 від 31 березня 2017 року.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у справі №357/1703/18-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року змінено постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року та викладено її у редакції цієї постанови, а саме стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь:

ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3684 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 27824,16 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4946,24 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4710 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20800,80 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4005,20 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3738 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 42073,60 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 7192,42 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Станом на дату розгляду даної справи заборгованість позивачам за вищевказаним судовим рішенням відповідачем не сплачено.

Позивачі, звертаючись до суду з даним позовом зазначали інший період затримки розрахунку при звільненні - з 10грудня 2018 року по 15 червня 2021 року та просили стягнути середній заробіток за даний період затримкина підставі ст.117 КЗпП України.

У письмових поясненнях, які були подані до суду першої інстанції відповідач вказував на те, що позовні вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, не є спором про оплату праці, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами порушено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У статті 233 КЗпП україни визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року справа №1-5/2012 вказав на те, що аналіз положень ст.ст.117, 233 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовуєтьсятримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виплатив позивачам всіх належних при звільненні сум, як на день подачі даного позову, так і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, а відтак у позивачів не був пропущений тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачами порушено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковим.

Оскільки судами у справі №357/1703/18-ц встановлено порушення відповідачем положень КЗпП України в частині невиплати заробітної плати позивачам, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, колегія суддів виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Верховний Суд у справі №357/1703/18-ц дійшов висновку, що середньомісячна заробітна плата позивачів за лютий та березень 2017 року складає 3200 грн., а загальна кількість відпрацьованих робочих днів у лютому та березні 2017 року становить 42 дні, то середньоденна заробітна плата позивачів складає 76,19 грн. (3200/42).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачів за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року розраховується наступним чином: 627 робочих днів (з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року) х 76,19 грн. (середньоденна заробітна плата) = 47771,13 грн.

Однак, слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1.Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний висновок міститься у постановах ВеликоїПалатиВерховного Судувід від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13.

Як вбачається з матеріалів справи, суми невиплаченої заробітної плати позивачам у справі №357/1703/18-ц ( ОСОБА_2 - 3684 грн., ОСОБА_3 - 4710 грн., ОСОБА_1 - 3738 грн.), менші більш ніж у десять разів, ніж визначена у цій справі сума середнього заробітку позивачів за час затримки виплати при звільненні (47771,13 грн).

Також колегія суддів враховує, що позивачам не була виплачена компенсація за невикористану відпустку.

Одним із варіантів приблизної оцінки розміру майнових втрат позивачів, пов`язаних із затримкою виплати їм заробітної плати, які розумно передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2018-2021 роках розміру сум, які позивачі, недоотримавши належні їм кошти від роботодавця, могли б сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня їх життя (пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

При зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів також враховує, що у справі №357/1703/18-ц, було стягнуто з відповідача на користь позивачів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 10 грудня 2018 року.

Враховуючи висновки викладені Великою Палатою Верховного Судуу постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13, колегія суддів бере до уваги дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2021 роках, які становили: 2019 рік - 17,5%, 2020 рік - 9,8%, 2021 рік - 8,5%.

А відтак, беручи до уваги дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2021 роках та з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачів та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат у сумі: ОСОБА_2 - 9943 грн., ОСОБА_3 - 8049 грн., ОСОБА_1 - 14454 грн.

Зазначені суми не відображають дійсний розмір майнових втрат позивачів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.

Доводи відповідача про те, що ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» не мало можливості самостійно виконати виконавчий документ на користь позивачів у справі №357/1703/18-ц, оскільки 05 квітня 2019 року Білоцерківським МД ДВС ГТУЮ у Київській області за заявою стягувачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження №58802184 та накладено арешт на єдиний поточний рахунок підприємства, відкритий у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», колегія суддів відхиляє, оскільки стороною відповідача не було надано доказів на підтвердження того, що ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» оскаржувало у встановленому Законом порядку дії та/або бездіяльність державного виконавця щодо накладення арешту на рахунок підприємства, з якого здійснювалися виплати заробітної плати працівникам, та бездіяльність державного виконавця щодо не списання з рахунку коштів.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи розмір сум, які підлягали стягненню на користь позивачів перевищують суму, яка обліковувалася на рахунку відповідача.

За правилами ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку у розмірі 9943 грн., ОСОБА_3 у розмірі 8049 грн., ОСОБА_1 у розмірі 14454 грн. Вказані суми визначено без урахування податків та зборів.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 324,46 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення вказаних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14454 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9943 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8049 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Олеся Гончара, 11, на користь держави судовий збір у розмірі 324 грн. 46 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: