ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4505/22 Справа № 178/1195/19 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
26 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства Страхова компанія Країна,
на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Страхова компанія Країна, треті особи Національний банк України, ОСОБА_2 , Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення страхового відшкодування, -
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ПАТ Страхова компанія Країна, де третіми особами визначив Національний банк України, ОСОБА_2 , Моторне (транспортне) страхове бюро України, на предмет стягнення з відповідача страхового відкошування, яке є недоплаченим, в межах страхового ліміту у 100 000 грн., посилаючись на те, що 01 серпня 2018 року він став учасником ДТП, в момент якої керував автомобілем ДАФ, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом, державний номер НОМЕР_2 , де іншим учасником цієї ДТП є водій ОСОБА_2 , який керував автомобілем МАН, реєстраційний номер НОМЕР_3 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПАТ СК Країна і який постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року визнаний винним, внаслідок чого позивач 06 серпня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування та 10 грудня 2018 року отримав суму відшкодування у розмірі 64 042,85 грн., яку вважає недоплаченою, оскільки висновком №5734 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 20 серпня 2018 року вартість матеріального збитку, нанесеному власнику автомобіля МАН, реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 149 882,60 грн.
На підставі цього вважає, що різниця між вартістю матеріальної шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням становить 85 839,75 грн., які і просить стягнути з відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року позовні вимоги частково задоволено. Стягнуто з ПАТ СК Країна на користь ОСОБА_1 33 957,15 грн. в погашення страхового відшкодування та вирішено розподіл судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.197-200 Том ІІ).
Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся із заявою про перегляд заочного рішення суду від 18 серпня 2021 року, яке ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року скасовано та справу призначено до розгляду по суті (а.с.242,243 Том ІІ).
Після повторного розгляду даної справи, заочним рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2022 року ухвалено стягнути з ПАТ СК Країна на користь ОСОБА_1 33 957,15 грн. в погашення страхового відшкодування та вирішено розподіл судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 9-12 Том ІІІ).
Не погодившись з повторним заочним рішенням суду, 09 травня 2022 року АТ СК Країна подало апеляційну скаргу в порядку ч.3 ст. 288 ЦПК України, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, апеляційна скарга обгрунтована тим, що відповідачем повністю виконаний обов`язок по виплаті страхового відшкодування, враховуючи, що Звітом №09-08-18 1Р про оцінку транспортного засобу вантажного автомобіля МАН, державний номер НОМЕР_3 , складеного ФОП ОСОБА_3 на замовлення страховика, визначено вартість пошкодженого транспортного засобу до ДТП у розмірі 116 426,23 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 158 314,20, що значно перевищує ринкову вартість автомобіля до ДТП та є економічно необґрунтованим.
З урахуванням цього у Звіті встановлено факт фізичного знищення транспортного засобу, вартість автомобіля після ДТП у розмірі 50 383,38 грн., а тому сума страхового відшкодування розрахована у відповідності до п.30.2 ст.20 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яка регламентує відшкодування у такому випадку різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП і становить 64 042,85 грн. (116 426,23 грн. - 50 383,38 грн., -2 000 грн. франшизи), яка і була виплачена позивачеві.
Разом з цим, апелянт зазначає, що у разі непогодження з розміром виплаченої суми страхового відшкодування, в силу 1194 ЦК України, різницю між виплаченою сумо страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди повинна сплачувати винна у скоєнні ДТП особа.
ОСОБА_1 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавав.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення суду скасуванню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, 01 серпня 2018 року о 18 год. 10 хв. на автошляху М № 17 21 км + 520 м. ОСОБА_2 керуючи автомобілем DAF, д/н НОМЕР_1 та буксируючи причеп д/н НОМЕР_2 , не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечну дистанцію, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем MAN LE 8.180, д/н НОМЕР_3 , який рухався попереду в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у справі № 324/1475/18 ОСОБА_2 , який керував автомобілем DAF, д/н НОМЕР_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля DAF, д/н НОМЕР_1 була застрахована у ПАТ «СК «Країна», що підтверджується полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 8239364.
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 8239364 від 13 квітня 2018 року, застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки DAF, д/н НОМЕР_1 , а страхова сума, тобто ліміт відповідальності страховика складає 100 000 гривень, франшиза 2 000 гривень. Тобто, загальна сума виплати за вищевказаним полісом не може перевищувати 98 000 гривень, з чого суд першої інстанції дійшов висновку про вимогу позивача щодо виплати загальної суми в розмірі 149882,60 грн. необґрунтованою.
Проте, з таким висновком колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи колегія суддів відзначає, що, застосувавши норми ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд дійшов помилкового висновку про стягнення різниці між сумою страхового відшкодування та сумою вже виплаченої компенсації, при цьому врахувавши розмір встановленого страхового ліміту, однак висновки суду не відповідають спеціальній нормі матеріального Закону, яка регулює спірні відносини у цій справі, враховуючи, що відповідач виконав свій обов`язок з виплати страхового відшкодування, розмір та проведений розрахунок чого позивачем не оскаржувався.
Так, згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.
На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.
Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Судом першої інстанції не взято до уваги те, що завдавачем шкоди є саме ОСОБА_2 , який визнаний винним постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року, при цьому судом першої інстанції при розгляді позову з цивільно-правових відносин щодо виплати страхового відшкодування цього не було взято до уваги, як і не враховано, що саме ОСОБА_2 повинен, в силу ст.ст.166,1167, 1187,1188 ЦК України, відшкодовувати матеріальні збитки позивача, які не покриті страховою виплатою, однак позивачем коло відповідачів не змінювалось і не доповнювалось, а ОСОБА_2 у справі є третьою особою, який не відповідає у цій справі за позовними вимогами позивача, чому судом першої інстанції не надано належної правової оцінки та відповідних висновків, з чого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення з відповідача, як страховика, який вже виконав свої обов`язки по виплаті страхового відшкодування з вірним розрахунком такої виплати, який позивачем не оскаржувався, що судом не взятий до уваги, різниці між вартістю пошкодженого автомобіля позивача до ДТП, та після неї, що не покрита страховою виплатою.
Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.
Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належних відповідачів, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі.
Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.
Так, враховуючи що позов пред`явлено до ПАТ СК Країна, тоді як з позовними вимогами необхідно звертатись до особи, яка визнана судовим рішення винною у скоєнні ДТП та повинна відповідати за відшкодування матеріальної шкоди, яка не покрита страховою виплатою, та виходячи з того, що позивачем не заявлялось клопотань про заміну неналежного відповідача, колегія суддів приходить до висновку про ухвалення рішення судом першої інстанції з порушенням процесуальних та матеріальних норм, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог позивача.
керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Страхова компанія Країна задовольнити.
Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2022 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров