ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3863/21
провадження № 2/753/74/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Лаптєвої Ю.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про повернення позики,

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про повернення позики. В обґрунтування позову посилалась на те, що між нею та ОСОБА_3 19.02.2016 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко B.C. та зареєстровано у реєстрі за номером 59, згідно із яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику у розмірі 343 980,00 грн., що станом на день укладення договору еквівалентно 13000 доларів США 00 центів (за офіційним курсом Національного банку України 1 долар США - 26,46 грн. Відповідно до пункту 16 договору позики, ОСОБА_3 укладає та підписує договір позики та отримує грошові кошти за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_2 , справжність підпису якої на відповідній заяві, засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Накемпієм Г.К. за реєстровим №55 від 19 лютого 2016 року. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10.11.2020 у справі №753/15015/20 (провадження 2/753/7784/20) з третьої особи у цій справі - ОСОБА_3 на користь позивача у цій справі ОСОБА_1 стягнуто 436950,50 грн. через неповернення позики, що є предметом цього позову. Рішення вступило в законну силу, здійснюється примусове виконання. Станом на дату цього позову не виконано взагалі.

Оскільки рішення Дарницького районного суду міста Києва стосовно третьої особи - чоловіка відповідача не виконується через відсутність у нього майна, а за законом дружина теж повинна нести солідарну відповідальність за повернення вказаної суми позики, тому позивач звертається до суду із вказаним позовом до дружини як солідарного боржника.

Крім того, оскільки договір позики укладений за нотаріальної згоди дружини - відповідача у справі позивач вправі вимагати повернення позики та сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми солідарно.

Після настання строку повернення позики позивач неодноразово зверталась із вимогою до третьої особи, з якою відповідач перебуває у шлюбі про повернення позики відповідно до умов договору, проте вимоги проігнорував, та позику не повернув.

Таким чином, загальна сума боргу з урахуванням 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення становить 436 950,11 грн., з яких: 361 784,80 грн. - основного боргу; 27 782,27 грн. - 3 % річних; 47 383,04 грн. - інфляційні втрати, які позивач звертаючись до суду просила стягнути з відповідача.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 04.03.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунула вказані недоліки.

Ухвалою суду від 26.03.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 25.11.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позові.

У судовому засіданні 25.11.2021 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. У подальші судові засідання представник не з`являвся, від нього до суду надходили клопотання про відклдаення судових засідань у зв`язку і зайнятістю у інших судових судових справах де він також є представником.

Відповідач у судові засідання систематично не з`являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, поважні причини неявки суду не повідомляла, заяв про розгляд справи за своєї відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

У судові засідання третя особа не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, пояснень по суті позову від нього не надходило.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно договору позики від 19.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком В.С. зареєстрований в реєстрі за №59, відповідач ОСОБА_3 отримав у позивача ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 13 000,00 дол. США із зобов`язанням повернути борг в строк до 19.02.2019.

Відповідно до п. 5 Договору позики, повернення позики буде здійснюватися готівкою в гривнях в сумі, що еквівалентна 13000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день повернення.

Пунктом 10 Договору позики визначено, що позичальник (відповідач) не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу позикодавця (позивача) зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми позики.

Після настання строку повернення коштів позивач неодноразово зверталась із вимогою до відповідача, однак, відповідач ігнорує вимоги та позику не повертає, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Так, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10.11.2020 у справі №753/15015/20 (провадження 2/753/7784/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 436 950 грн. 11 коп., а також судовий збір у розмірі 9 605 грн. 00 коп., та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.08.2021 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10.11.2020 скасовано та ухвалено нове, на підставі якого стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики в сумі 361 784 грн. 80 коп., 3% річних в сумі 27 782 грн. 27 коп., що разом становить 389 567 грн. 07 коп., а також витрати на правову допомогу. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення набрало законної сили та на його виконання видані судом виконавчі листи, які перебувають на виконанні.

У позовній заяві представник позивача зазначає, що на даний час рішення суду не виконано та пред`явлено його до виконання. При цьому, оскільки між позивачем та третьою особою 19.02.2016 було укладено договір позики, згідно з умовами якого третя особа взяв у позивача позику та у строк до 19.02.2018 не повернув, та вказаний договір укладений за нотаріальної згоди дружини - ОСОБА_2 . Тобто, грошові кошти ОСОБА_3 були отримані під час перебування у шлюбі з відповідачем, а значить отримані в інтересах сім`ї, тобто мають бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2 солідарно.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину.

Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тобто, лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім`ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя.

Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №752/7501/18, від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, від 24 березня 2021 року у справі №127/26398/16-ц.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20.02.2013 у справі № 6-163цс12, а також у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №752/24638/18 провадження № 61-13652св20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На момент укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 09.02.2016 ОСОБА_2 та позичальник ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Тобто під час розгляду справи судом встановлено, що згідно умов договору грошові коштів за договором позики від 09.02.2016 набуті ОСОБА_3 у власність та у період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та за її згодою.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У той же час згідно нотаріально посвідченого договору позики від 09.02.2016 ОСОБА_2 надала згоду на отримання грошових коштів своєму чоловіку ОСОБА_3 . Та відповідно не заперечувала проти укладення та підписання ним договору позики.

Однак, оскільки позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний договір позики було укладено позичальником ОСОБА_3 в інтересах його сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї, то, відповідно, зазначений договір позики не створює обов`язків для ОСОБА_2 подружжя, тобто дружини - позичальника ОСОБА_3 , а тому підстав для задоволення солідарної вимоги позивача суд не вбачає.

Крім того, суд вважає за доцільне відзначити те, що з огляду на відсутність підпису відповідача у тексті договору позики, що саме по собі застереження у договорі про дозвіл на їх отримання коштів, не може бути підставою для виникнення солідарної відповідальності ОСОБА_2 за вказаним договором.

Таким чином, всупереч вищевказаним вимогам закону, позивач не представила суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що отримані позичальником за договором позики кошти в інтересах сім`ї та використані ним в інтересах сім`ї, що є визначальним при застосуванні ч. 4 ст. 65 СК України.

Разом з тим, суд також звертає увагу на те, що рішенням суду вже стягнуто з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 всю належну суму боргу за договором позики, тобто позивач звертаючись до суду з позовом до позичальника, вже визначилась та обрала спосіб захисту свого порушеного права, при цьому звертаючись до суду із вказаним позовом повторно заявляє вимоги щодо стягнення суми заборгованості, що вказує на не що інше, як подвійне стягнення, та порушують принцип солідарності.

У цій справі позивач заявив однакову вимогу до відповідача про стягнення заборгованості за договором поруки.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 №308/10837/15.

Таких підстав наявності солідарного зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 19.02.2016 у цій справі не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку про те, позивачу у справі слід відмовити у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення грошових коштів за договором позики від 19.02.2016.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 76, 89, 263-264, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про повернення позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: