ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м.Суми

Справа №585/3429/21

Номер провадження 22-ц/816/683/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2022 року в складі судді Шульги В.О., ухвалене в м. Ромни, повний текст якого складено 22 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 19 вересня 2019 року працювала на посаді укладальника - пакувальника зефіру в ТОВ «Роменський завод продтоварів», а наказом № 10/к від 29 січня 2021 року її звільнили з роботи з 29 січня 2021 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Всупереч вимог ст. ст. 115, 116 КЗпП України відповідач частково не виплачував їй нараховану заробітну плату, а при звільненні з роботи 29 січня 2021 року не виплатив всіх сум, що належать їй від підприємства, не зважаючи на її прохання провести в день звільнення повний розрахунок згідно поданої заяви про звільнення. Після її звільнення в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі ТОВ «Роменський завод продтоварів» частково розрахувалося з нею, а 25 червня 2021 року в останній раз перерахувало на належну їй банківську картку частину боргу в розмірі 2000 грн. Інших платежів із зазначеного часу не надходило. Таким чином на даний час розмір залишку заборгованості по заробітній платі ТОВ «Роменський завод продтоварів» перед нею становить 8996 грн 53 коп., що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Роменський завод продтоварів» від 02 листопада 2021 року. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме: з 29 січня 2021 року нарахована при звільнення заробітна плата своєчасно не була виплачена, то у відповідності до ст. 117 КЗпП України ТОВ «Роменський завод продтоварів» зобов`язане виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 25 червня 2021 року по день звернення до суду. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку слід керуватися п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Довідку про розрахунок середнього заробітку вона надати не може, оскільки керівництво ТОВ «Роменський завод продтоварів» відмовилося їй її надати, тому змушена самостійно визначати розмір середньоденного заробітку. Орієнтовно розмір її середньоденної заробітної плати становить 175 грн. Станом на 22 листопада 2021 року розрахунок з нею затриманий на 100 робочих днів (липень - 22 дні, серпень 21 - день, вересень 2021 року - 22 дні, жовтень 2021 року - 20 днів, листопад 2021 року - 15 днів). Середній заробіток за весь період затримки розрахунку станом на 22 листопада 2021 року становить 17500 грн (175 х 100). Невиплата з вини відповідача у встановлені строки заробітної плати та затримка розрахунку при звільнені свідчить про порушення її прав, гарантованих трудовим законодавством. Такі порушення призвели до моральних страждань, які полягають в усвідомленні фактів порушення її законних прав та інтересів щодо отримання у встановлені строки зароблених коштів. Зазначає, що вона має важкі хвороби, перебуває на «Д» обліку, потребує постійного підтримуючого лікування, на яке потрібні значні кошти для придбання ліків. Затримка виплат заробітної плати та остаточного розрахунку призвели до погіршення стану здоров`я та втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя, медикаментозного забезпечення, оскільки з вини відповідача вона позбавлена достатніх засобів до існування. Крім цього змушена звертатися до адвоката і витрачати кошти на оплату послуг. З врахуванням характеру та тривалості моральних страждань вона оцінює заподіяну шкоду в 3000 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просила стягнути з відповідача на її користь 8996 грн 53 коп. заборгованості по заробітній платі, 17500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме з 01 червня 2021 року по день звернення з позовом до суду 22 листопада 2021 року, 3000 грн у відшкодування моральної шкоди та 1500 грн у відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката з підготування позовної заяви.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 8996 грн 53 коп. заборгованості по заробітній платі, 17500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме з 01 червня 2021 року по день звернення з позовом до суду 22 листопада 2021 року, 3000 грн у відшкодування моральної шкоди, 1500 грн у відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката з підготування позовної заяви та 908 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Роменський завод продтоварів», посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 17500 грн, відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн, витрат на правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

В апеляційній скарзі йде мова про те, що суд першої інстанції не врахував, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Вважає можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначає, що при ухваленні рішення, судом порушені принципи співмірності і пропорційності, а також порушено баланс прав і законних інтересів позивача та відповідача.

В апеляційній скарзі посилається на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою та неправомірними діями відповідача.

Відповідач також зазначив, що Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Під час вирішення питання про призначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має вказувати суму без відрахування з неї податків і зборів. Проте, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, судом не було зазначено, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку визначено без утримання податку.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу вказує, що ця справа не є складною, будь-яких процесуальних документів, які не є заявами по суті справи, окрім позовної заяви, адвокат не готував та до суду не направляв.

Вважає, що позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогу про стягнення заробітної плати, а за вимогою про відшкодування моральної шкоди повинен був сплатити судовий збір у розмірі 908 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 8996 грн 53 коп. відповідачем не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 19 вересня 2019 року прийнята на роботу в ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаду укладальника - пакувальника зефіру виробничої дільниці № 2, а 29 січня 2021 року звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, Наказ № 10/к від 29 січня 2021 року. Вказане підтверджено копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 6-8).

Згідно довідки ТОВ «Роменський завод продтоварів» від 02 листопада 2021 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період: листопад 2020 року - січень 2021 року складає: 8996 грн 53 коп.

Відповідно до довідки, виданої лікарем КНП «Роменська ЦРЛ» РМР ОСОБА_2 від 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 знаходиться на «Д» обліку в Роменській ЦРЛ з діагнозом: Артрозо-артрит лівого колінного суглоба з вираженим больовим синдромом. П`яткова шпора справа. Остеохондроз шийного відділу хребта. Унковертебральний артроз. Потребує постійного підтримуючого лікування (а.с. 12).

Згідно довідки, виданої лікарем КНП «Роменська ЦРЛ» РМР ОСОБА_3 від 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 знаходиться на «Д» обліку в сімейного лікаря з діагнозом: Гіпертонічна хвороба ст. ІІ ст. 2. Остеохондроз шийного відділу хребта. Потребує постійного підтримуючого лікування (а.с. 13).

З довідки, виданої КНП «Роменська ЦРЛ» РМР 26 січня 2021 року ОСОБА_1 освідчена 26 січня 2021 року лікарсько-консультативною комісією КНП «ЦПМСД міста Ромни» РМР Діагноз: Деформуючий Артрозо-артрит лівого колінного суглоба ІІ ст. ПФС ІІ ст. Висновок комісії: Протипоказана важка фізична праця та довготривале перебування на ногах (а.с. 14).

19 листопада 2021 року між ОСОБА_1 «клієнт» та адвокатом Менько Д.Д. укладено угоду про надання правничої допомоги, згідно умов якої клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу щодо підготування позовної заяви в цивільній справі про стягнення заборгованості. Розмір гонорару адвоката визначається за домовленістю сторін і становить 1500 грн. Відповідно до акту приймання - передачі наданих послуг від 22 листопада 2021 року адвокат надав, а клієнт отримав правничу допомогу в підготуванні позовної заяви. Послуги з правничої допомоги надані повністю. На надання послуг адвокатом витрачено 4 години робочого часу (а.с. 18).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 73 ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_1 1500 грн (а.с. 16).

З довідки, виданої ТОВ «Роменський завод продтоварів» від 24 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Роменський завод продтоварів» з 19 вересня 2019 року по 28 січня 2021 року на посаді Укладальник - пакувальник. Дохід за період з 01 листопада 2020 року по 31 грудня 2020 року склав 11702 грн 75 коп.

Згідно висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: вірусна інфекція SARS-COV-2. Швидкий тест № 945 від 28 грудня 2021 року - позитивний. До висновку долучені чеки на придбання ліків (а.с. 48-50).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 8996 грн 53 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17 500 грн та 3000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з приписами ст. ст. 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції встановлено факт порушення товариством строків розрахунку, визначених ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивачу не були виплачені належні суми заробітку. На дату ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення відповідач розрахунку з ОСОБА_1 також не провів.

При цьому, відповідач не надав, як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, жодних доказів на спростування встановленої вини товариства у недотриманні строків розрахунку з позивачем.

Посилання заявника апеляційної скарги на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки обставини, встановлені у цих справах не є аналогічними обставинам справи, що переглядається.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини товариства у порушенні строків розрахунку, визначених статтею 116 КЗпП України та погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з товариства середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у порядку ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Зазначаючи в апеляційній скарзі, що розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виконано не правильно, відповідач не вказує в чому неправильність такого розрахунку і на підтвердження таких доводів - свого розрахунку не надає.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Доводи апеляційної скарги про протилежне є безпідставними.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням товариством строків розрахунку при звільненні позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Висновок про те, що внаслідок не проведення роботодавцем з працівником розрахунку при звільненні, йому спричинюється моральна шкода, викладений Конституційним судом України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до зазначеної норми, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач навів достатньо підстав, на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, так як було порушено звичний для останнього уклад життя, що завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю захисту свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру.

Встановивши обсяг та характер душевних страждань, яких позивач зазнав, суд дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених вимог щодо стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

З приводу тверджень в апеляційній скарзі про те, що ухвалюючи рішення судом не було зазначено про утримання податків і обов`язкових платежів зі стягнутих сум, то колегія суддів зазначає, що середній заробіток, зокрема, нарахований судом, виходячи з повного заробітку позивача і це сторони не заперечують і саме роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц).

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з розміром стягнутої правничої допомоги та судовим збором.

Колегія суддів з цього приводу зазначає слідуюче.

Враховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

Відповідачем обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, про яку було заявлено позивачем подано не було.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу, який стягнуто за судовим рішенням, оскільки розмір цих витрат є співмірним зі складністю справи, доведений належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем у справі.

Питання щодо розподілу судових витрат місцевим судом вирішено згідно із законом.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, і які були обґрунтовано спростовані. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук