РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/20450/19

Провадження № 22-ц/4815/556/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року, ухвалене в складі судді Тимощука О.Я., у справі № 569/20450/19,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення майна збереженого без достатньої правової підстави.

Позов обґрунтовано тим, що з 2016 року ОСОБА_1 проживала разом з сином відповідачки ОСОБА_4 , з яким 17 грудня 2016 року було укладено шлюб, оскільки спільного житла у них не було, відповідач (матір ОСОБА_4 ) запропонувала їм завершити будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці за вказаною адресою, кадастровий номер :01:052:0381, що є у її власності та дозволила там проживати. Подружжя погодилося на пропозицію та продовжило будівництво вищевказаного будинковолодіння.

03.10.2019 року рішенням Корецького районного суду Рівненської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

Позивачі зазначають, що за рахунок їх грошових коштів було здійснено облаштування, оздоблення, меблювання та інші види робіт у будинковолодінні, що належить відповідачці, а тому остання набула та зберігає в себе майно на суму 389 029,11 грн. без достатньої правової підстави.

Позивачі звернулись до ОСОБА_3 з відповідними заявами-вимогами про повернення належних їм грошових коштів, витрачених на будівництво і облаштування її будинковолодіння, однак вказані вимоги залишилися без задоволення.

За наведеного просять суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 277 562,08 грн., а на користь ОСОБА_2 , 111 467, 03 грн. як набутих та збережених відповідачкою без належної правової підстави, а також понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майна збереженого без достатньої правової підстави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначають, що висновок суду про обрання позивачами неналежного способу захисту є помилковим. Вказують, що оскільки грошові кошти використані для оздоблення будинку та становлять невід`ємні поліпшення, то повернути його в натурі можливості немає, а відтак було заявлено вимогу про відшкодування його вартості.

Вважають безпідставними посилання суду, як на підставу для відмови в задоволені позову відсутність належних та допустимих доказів на придбання обладнання та матеріалів, тощо.

Вважають помилковими висновки суду, що між сторонами існували домовленості, на набуття та збереження майна і вкладення в об`єкт нерухомості відповідачки у формі усного правочину між сторонами, який на переконання суду повинен визнаватися недійсним в судовому порядку. Покликаються на те, що судом взято до уваги виключно показання свідків сторони відповідача, як на підставу заперечень щодо фактичних обставин, які мали місце.

Відзив до апеляційного суду не подано.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає не в повній мірі.

Установлено, що з 17 грудня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 у справі № 563/711/19.

Відповідач ОСОБА_3 (матір ОСОБА_4 ) є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0663 га кадастровий номер :01:052:0381 по АДРЕСА_1 .

Судом установлено, що після одруження позивача ОСОБА_1 з сином відповідачки, для покращення житлових умов сім`ї, сторонами прийнято рішення провести будівельні та ремонтні роботи в належній на праві власності відповідачу будинку для подальшого спільного проживання подружжя, що і було зроблено у період 2016-2017 років.

Шлюбні відносини між подружжям не склались, шлюб розірвано, позивач ОСОБА_1 будинком не користується.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 60 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Убачається, що предметом позову є стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, які були витрачені позивачами на будівництво, ремонт та придбання предметів домашнього вжитку належного відповідачу будинку у розмірі 389029,11 грн.

Звертаючи до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає, що під час здійснення ремонтно-опоряджувальних робіт житлового будинку та прибудинкової території по АДРЕСА_1 нею за власні кошти було придбано побутову техніку, меблі, предмети інтер`єру (вбудована кухня панелі, витяжка, змішувач, мийка, посудомийна машина, килими, люстри, меблі для ванної кімнати, пральна машина, прасувальна дошка, сушарка для білизни, праска, та ін.) на загальну суму в розмірі 246476 грн. Окрім того, за власні кошти її батька ОСОБА_2 було придбано будівельні матеріали та комплектуючі, які були використані для здійснення таких робіт на загальну суму 110966 грн., що стверджується долученими до матеріалів справи доказами.

Установлено, що протягом 2016 - 2019 років в будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачці ОСОБА_3 , проводилися будівельні та ремонтні роботи. На момент проведення цих робіт ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , матір`ю якого є відповідачка ОСОБА_3

ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що кошти за які вона придбувала меблі, предмети інтер`єру тощо, є її особистою приватною власністю.

Разом з тим з врахуванням положення норми статті 60 СК України принцип спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу презюмується.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будівельні та ремонтні роботи у будинку відповідача здійснювалися за особисті кошти ОСОБА_1 , та кошти її батька ОСОБА_2 останніми, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано, зокрема висновоку судово-будівельної експертизи.

Жодним доказом не підтверджено, що зазначені в чеках будівельні матеріали та були передані позивачами відповідачу або іншим особам для будівництва саме будинку, належного відповідачу.

Сам по собі факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та неможливість позивача у зв`язку з цим користуватися будинком, не є тією підставою, яка відповідно до ст.1212 ЦК України, зобов`язує відповідача повернути отримане майно, в тому числі і грошові кошти.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт безпідставного набуття відповідачем майна за рахунок позивачів не доведений.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не враховані наявні в матеріалах справи докази на підтвердження витрачених ОСОБА_1 особистих коштів на придбання побутової техніки, меблів, предметів інтер`єру для будинку відповідача, є безпідставними. Самі по собі рахунки-фактура, квитанції про сплату коштів на придбання цих предметів, не дають підстав уважати, що витрачені позивачем кошти є її особистою власністю.

Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Разом з тим, висновок суду про те, що на дані правовідносини не поширюється ст. 1212 ЦК України є помилковим, однак це не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Таким чином, суд першої інстанцій зробив обгрунтований висновок про відмову у позові, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 серпня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.