Провадження № 2/521/282/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кусяк О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на квартиру та просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 14 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , виконаним та дійсним; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14.10.2013 рок між нею та ОСОБА_4 був укладений змішаний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_1 25 000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 14.10.2014 року. Якщо вказана сума не буде повернута до 14.10.2014 року, то строк повернення грошових коштів продовжується кожний раз на 1 рік, але не більше ніж на п`ять років, тобто до 14.10.2019 року. У разі якщо повний розрахунок по зазначеній розписці перевищує строк 14.10.2014 року то ОСОБА_1 із сім`єю має право проживати в квартирі по АДРЕСА_1 на умовах оренди до моменту повного погашення боргу, відповідно до яких орендною платою вважаються комунальні платежі. Крім того, сторони узгодили, що у випадку неповернення грошових коштів до 14.10.2019 року, то починаючи із вказаної дати грошові кошти, передані за розпискою, є повним розрахунком ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 за купівлю квартири АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 набуває право на оформлення вказаної квартири у власність. 14.10.2013р. ОСОБА_4 передала позивачу ключі та документи від спірної квартири та позивач вселилася до неї і сплачує житлово-комунальні послуги. Позивач у позовній заяві зазначила, що у січні 2020 року їй стало відомо про смерть ОСОБА_4 . 24.01.2020 року позивач звернулася до Суворовської ДНК в м. Одеса з заявою претензією про визнання її кредитором ОСОБА_4 . Оскільки умови договору не виконані, відповідні обставини слугували підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмовому відзиві, наданому до суду, у якому посилався на те, що ОСОБА_4 не ухилялася від укладення договору, оскільки такий обов`язок виникав у неї після 14.10.2019 року, однак вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, відповідач посилався, що ОСОБА_1 сплачувала орендну плату племінниці ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

Третя особа в судове засідання не з`явився, сповіщався за вказаною адресою.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, заслухавши свідка, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.01.2009 року (а.с.17-18, 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с.73, зворот).

21 лютого 2014 року за заявою ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_4 , Четвертою ОДНК була заведена спадкова справа №146/2014 (а.с. 71).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 27.01.2020 року із претензією звернулася ОСОБА_1 (а.с.97), до якої була долучена розписка від 14.10.2013 року (а.с.14, 98).

Згідно ст.ст.1047, 1049 Цивільного кодексу (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до змісту розписки від 14.10.2013 року ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_1 25 000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 14.10.2014 року. Якщо вказана сума не буде повернута до 14.10.2014 року, то строк повернення грошових коштів продовжується кожного разу на 1 рік, але більше ніж на п`ять років, тобто до 14.10.2019 року (п.1). У випадку неповернення грошових коштів до 14.10.2014 року то ОСОБА_1 із сім`єю має право проживати в квартирі по АДРЕСА_1 на умовах оренди до моменту повного повернення боргу. Умовами оренди вважаються щомісячні комунальні платежі (п.2). Крім того, сторони узгодили, що у випадку неповернення грошових коштів до 14.10.2019 року, то починаючи із вказаної дати грошові кошти, передані за розпискою, є повним розрахунком ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 за придбання квартири АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 набуває право на оформлення вказаної квартири у свою власність в порядку, визначеному діючим законодавством. (п.3).

Також до Одеської державної нотаріальної контори №4 звернувся ОСОБА_3 з претензією до спадкоємців про зобов`язання виконати зобов`язання ОСОБА_4 (а.с.72 звор., 73)

У судовому засіданні, свідок ОСОБА_6 повідомила, що їй зі слів ОСОБА_1 відомо про наявність договірних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . При передачі грошових коштів вона присутньою не була. Вважає, що відповідні грошові кошти бралися померлою для погашення боргу по іпотеці. Відповідні кошти повинна була повернути протягом 5-6 років або позивачка забере квартиру, це їй відомо зі слів ОСОБА_4 . Про інші умови між сторонами їй нічого не відомо.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія нотаріального договору позики від 17.07.2009р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , згідно якому ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 94800грн., що еквівалентно 12000дол.США на строк до 27.08.2009р. (а.с.154)

Також в якості забезпечення виконання договору позики від 17.07.2009р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , між цими сторонами було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір від 17.07.2009р., який не був оскаржений та визнаний недійсним, предметом якого була квартира АДРЕСА_2 , тобто квартира, яка є предметом спору у справі за позовом ОСОБА_1 (а.с.155-161)

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

В постанові КЦС ВС від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц зазначено про те, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Водночас Верховний Суд вказав, що Обов`язковими умовами для визнання такого договору дійсним є: встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Однак, у матеріалах справи відсутні будь які докази, що підтверджують факт ухилення ОСОБА_4 від укладення договору.

Суд бере до уваги, що зі змісту розписки вбачається, що обов`язок відчужити на квартиру на користь позивача виникав у ОСОБА_4 лише після 14.10.2019 року, тоді як вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, з 16.02.2014 року ОСОБА_4 не могла ухилятися від укладення договору купівлі продажу, оскільки ухилення є свідомим вольовим актом поведінки.

Стосовно змішаності договору суд зазначає, що ОСОБА_4 померла під час чинності саме договору позики, який діяв до 14.10.2014р., а відтак в правовідносини оренди та купівлі-продажу вона не вступала.

Отже право позивача в частині визнання договору дійсним могло бути порушене з 14.10.2019р., однак воно не було порушено, оскільки ОСОБА_4 померла та не могла вчиняти активних/пасивних дій.

Крім того, суд бере до уваги суттєву розбіжність у поясненнях позивача та змісту розписки в частині оплати орендної плати.

Судом досліджено електронні листи між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.118-124), з яких вбачається, що ОСОБА_9 просить про відстрочку орендної плати, направляє реквізити платежів, які направлялися ОСОБА_7 , повідомляє про проведення ремонтних робіт та зарахування витрат на ремонт в орендну плату.

Вказані розбіжності, на думку суду, свідчать про непослідовність та суперечність доводів позивача по справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позові вимоги в частині визнання договору дійсним є необґрунтованими та недоведеними.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності суд виходить із такого.

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 цього кодексу право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 вказаного кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Однак у даній справі право власності позивача не підтверджено.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відповідних письмових поясненнях, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Зважаючи на вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Керуючись ст.ст. 16, 202, 207, 220, 526, 612, 626, 629, 640, 655, 656, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 76-78, 83, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на квартиру залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Малиновського районного суду м. Одеси на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 серпня 2022 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН