КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Шевченко Т.М.
Апеляційне провадження №22ц/824/4870/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі за заявою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області, заінтересована особа Голосіївській районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про видачу дублікату виконавчого листа.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд,-

В с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ( 04 серпня 2017 року ) стягувач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області звернувся до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що на виконанні у ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження № 28684283 відкрите на підставі виконавчого листа № 2 -2361/11, виданого на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2011 року за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Головного державного виконавця ДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 25 лютого 2015 року на підставі п.2 ст. 47 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист повернуто стягувачу.

Як зазначає заявник, вказаної постанови банк не отримував.

Крім того, як зазначає заявник, він неодноразово звертався до виконавчої служби із заявами про надання підтверджуючих документів про направлення виконавчого документа на адресу стягувача, однак відповіді не отримав.

З огляду на вказане, стягувач вважає, що у відділі ДВС відсутні докази на підтвердження направлення постанови і виконавчого документа на адресу банку.

Враховуючи, що банк не отримував ні виконавчого документа, ні постанови про повернення виконавчого документа, на думку стягувача це є підставою для відновлення виконавчого документа шляхом видачі його дублікату.

У заяві стягувач просив видати дублікат виконавчого листа № 2 -2361/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області кредитної заборгованості у розмірі 351 686,32 грн .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року 05 березня задоволено заяву.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального права. У скарзі зазначено ,що боржниця не була своєчасно повідомлена про день та час розгляду справи, а відтак суд розглянув справу за її відсутності. У зв`язку з цим, боржниця була позбавлена можливості надати докази на спростування доводів стягувача. Так у скарзі зазначено, що стягувач не надав доказів отримання чи втрати виконавчого ним листа, крім того, на думку боржниці строки звернення із заявою про видачу дублікату виконавчого листа закінчились 25 лютого 2016 року з врахуванням редакції Закону України «Про виконавче провадження» яка діяла на той час, а відтак суд першої інстанції не дав оцінки доводам, викладеним заявником у заяві про видачу дублікату виконавчого документа і тому ухвала підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи , які приймають участь у справі , повідомлені про день та час розгляду справи на 03 березня 2022 року , 23 червня 2022 року, 21 липня 2022 року . Заяв , клопотань про зміну місця знаходження , про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції від заявника , заінтересованої особи , державного виконавця,боржників не надходили , відтак відсутні підстави вважати причини їх неявки поважними . Представник банку приймав участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції. Апелянт направив клопотання про розгляд справи у його відсутності .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 , п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи видно ,що заява про видачу дублікату виконавчого документу надійшла до суду 04 серпня 2017 року .

Справа призначена до розгляду на 28 вересня 2017 року . Доказів повідомлення боржника ОСОБА_1 про день та час розгляду справи матеріали справи не містять.

З огляду на вказане , це є підставою для скасування судового рішення .

Задовольняючи вимогу про видачу дублікату виконавчого документу , суд першої інстанції виходив із того , що оригінал виконавчого документу втрачений .

Однак апеляційний суд не погоджується з такими висновками з огляду на таке .

Як видно із матеріалів справи , рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2011 року у справі № 2- 2361 /2011 задоволено позов ВАТ «ВАТ Державний ощадний банк України» . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 351 686 ,32 грн, судовий збір в сумі 1700 грн , витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн .

Згідно постанови Головного державного виконавця ДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 25 лютого 2015 року на підставі п.2 ст. 47 ст. 50 Закону України « Про виконавче провадження» виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 суми 351 686 ,32 грн на користь банку , повернуто стягувачу.

Відповідно листів направлених ПАТ « Державний ощадний банк України» щодо отримання інформації про направлення постанови про повернення виконавчого листа , банк був обізнаний , починаючи із 05 червня 2015 року про наявність постанови ДВС від 25 лютого 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Слід зауважити ,що із заявою про видачу дублікату виконавчого листа заявник звернувся лише 04 серпня 2017 року , при цьому питання щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання не ставив .

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення ,що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого врядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Згідно з ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від обставин та характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Аналогічні положення містить ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий документ до примусового виконання.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Поважними можна визнати ті причини, які не залежали від волі стягувача.

Відповідно до ст. 21 Закону України « Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606 -Х1У (в редакції Закону ( станом на 11 червня 2011 року - час виникнення правовідносин , дата набрання рішення законної сили) відповідно до п.1 ч.1 ст. 21 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки : 1) виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років;

Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа про податки)).

Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" набрав чинності 05 жовтня 2016 року

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII (від 02 червня 2016 року) до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності.(правова позиція Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі №2-9/11).

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 червня 2011 року набуло чинності 11 червня 2011 року .

Відповідно до вимог діючого на той час законодавства , у заявника відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент видачі виконавчих листів) з 11 червня 2011 року виник трирічний строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання і закінчувався 10 червня 2014 року , тобто до набрання чинності Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження"( набрав чинності 05 жовтня 2016 року).

На час повернення виконавчого документу ( 25 лютого 2015 року ) діяла редакція Закону, за якою виконавчий документ ( а саме виконавчий лист за рішенням суду ) можна було пред`явити до виконання протягом одного року . Тобто вказаний строк з моменту повернення виконавчого листа закінчувався 11 червня 2016 року , тобто до початку дії Закону України « Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року .

Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент видачі виконавчих листів), сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Всупереч вищевказаній нормі Закону України «Про виконавче провадження» в період з 22 липня 2015 року, а саме з моменту написання заяви щодо отримання відомостей про повернення виконавчого документу і до 16 березня 2017 року , дати написання ще одного листа щодо отримання копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, останній не проявляв інтересу щодо місця знаходження виконавчого документу, не вчиняв будь-яких дій в тому числі не заявляв про бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження, не давав усних та письмових пояснень, не висловлював свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження.

Як встановленосудом першої інстанції , і заявником не спростовано , представникбанку своєчасно( 29 липня 2011 року) отримав виконавчі листи і пред`являв їх до виконання.

Докази , що виконавчий лист не отриманий , або втрачений матеріали справи не містять , не містить таких доказів і апеляційна скарга .

Суд першої інстанції при оцінці доказів підстав для видачі дубліката виконавчого листа, факту його втрати не встановив, який необхідний у відповідності до п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України.

Як зазначив Верховний Суд ( Постанова Великої Палати від 08 лютого 2022 року справа № 2 -7763/10) відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Окреслене завдання включає в себе як своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, так і досягнення мети ефективного захисту порушених прав шляхом своєчасного та ефективного виконання судового рішення.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництво, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі.

За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Згідно положень статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Само по собі судове рішення, яким було задоволено позовні вимоги позивача не може бути 100 % гарантією його виконання відповідачем. В такому випадку держава забезпечує примусове виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Порядок виконання рішення суду визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Після відкриття виконавчого провадження стягувач має право: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на те , що заявник не спростував своєї пасивної поведінки щодо контролю за виконанням рішення суду більш ніж 2 роки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку , що заява про видачу дубліката виконавчого документа підлягає задоволенню.

З урахуванням того, що заявником питання щодо поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання не ставилося, а відтак і вимога щодо видачі дублікату виконавчого документу не підлягає задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню,з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області, заінтересована особа Голосіївській районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про видачу дублікату виконавчого листа відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді