ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3244/22 Справа № 932/8650/20 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 28 квітня 2020 року о 14 год. 00 хв. він на своєму автомобілі марки «БМВ-320» купе, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , пересувався по вулиці Тополиній в місті Дніпрі, де біля будинку № 22 «Н» відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участі його автомобіля і автомобіля відповідача ОСОБА_1 марки «Daewoo», модель «Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок ДТП його автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Після ДТП він звернувся до офіційного СТО для ремонту автомобіля.

Згідно калькуляції вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 45 133,67 грн.

АТ СК Аркс виплатила йому 28 120,76 грн.

У зв`язку з чим, позивач вважав, що відповідач повинен йому відшкодувати різницю між страховим відшкодуванням, яке виплачено страховою компанію, та фактично понесеними ним витратами на відновлювальний ремонт автомобіля в розмірі 17 012,91 грн.

Крім того, позивач вважав, що до ДТП автомобіль перебував в ідеальному стані, був небитим, і він мав намір його продати за вищу ціну, проте після ДТП автомобіль втратив товарну вартість внаслідок порушення відповідачем ПДР та завдання шкоди, тому відповідач має компенсувати йому втрату товарної вартості автомобілю, яку оцінив у 48 487,80 грн. як упущену вигоду. Крім того, за весь час, поки автомобіль перебував у ремонті, він та його родина змушені були користуватись послугами таксі. Загальна вартість послуг таксі становить 1 946,00 грн.

Також, позивач зазначав, що пережив моральний стрес та страждання у зв`язку із перебуванням автомобіля в ремонті, зниження його вартості, необхідності довготривалого ремонту, що позбавляло можливості пересуватись на автомобілі містом, їздити у справах тощо. Моральну шкоду він оцінив у 15 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: матеріальні збитки в розмірі 67 446,71 грн., які складаються із частини вартості відновлювального ремонту в розмірі 17 012,91 грн. та втрати товарної вартості транспортного засобу в розмірі 48 487,80 грн.; послуги таксі в розмірі 1 946,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн.; та судові витрати в розмірі 16 965,80 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 17 012,76 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 17 012,76 грн. та судових витрат скасувати та ухвалити в цих частинах нове, яким відмовити позивачу у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року в іншій частині сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 28 квітня 2020 року 14 год. 00 хв. по вулиці Тополиній в місті Дніпрі в районі будинку № 22 «Н» відбулась ДТП за участі автомобіля марки «БМВ-320» купе, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Daewoo», модель «Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Згідно акту виконаних робіт від 02 червня 2020 року, що наданий позивачу офіційним сервісом «BMW» за адресою: АДРЕСА_1 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «БМВ-320» купе, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 45 133,67 грн.

Тобто, позивачем фактично понесена сума витрат за відновлювальний ремонт автомобілю в розмірі 45 133,67 грн.

Згідно розрахунку страхового відшкодування, який наданий АТ СК Аркс, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «БМВ-320» купе, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 28 120,76 грн. Зазначена сума була перерахована на користь позивача.

Таким чином, різниця між страховим відшкодуванням, яке виплачено позивачу страховою компанією, та фактично понесеними ним витрат для ремонту автомобіля складає 17 012,91 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 17 012,76 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих позивачу, а тому останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Статтею 1 Закону України Про страхування передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20).

Отже, якщо сплачене страховиком страхове відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) в розмірі 45 133,67 грн., а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 17 012,76 грн., як різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності.

Встановивши наведені вище обставини, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованих висновків, що позивач довів фактичний розмір, завданої йому у результаті дорожньо-транспортної пригоди, шкоди, а також ті обставини, що такий розмір, перевищує суму сплаченого йому страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги наданий позивачем акт виконаних робіт від 02 червня 2020 року на суму 45 133,67 грн., оскільки він не містить даних про фактичні затрати на відновлювальний ремонт, а тому такий доказ не може бути підставою для визначення розміру матеріальної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаний у акті розрахунок відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком, розмір завданої позивачу шкоди є більшим за виплачений в межах встановленого ліміту страховою компанією, а тому різницю між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням повинен сплатити відповідач, як особа винна у скоєнні ДТП, який керував автомобіль марки «Daewoo», модель «Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що якщо відповідач не згоден із актом виконаних робіт від 02 червня 2020 року, то він мав право на заявлення клопотання про призначення судом експертизи для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Проте, відповідач не скористався своїм право під час розгляду справи в суді першої інстанції, розгляд якої проводився за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, і клопотання про призначення судом відповідної судової експертизи заявлено не було.

Крім того, представник відповідача адвокат Стрєльніков Є.А. приймав участь в судових засіданнях від 01 вересня 2021 року та від 08 листопада 2021 року, проте клопотань про призначення судом відповідної судової експертизи ним заявлено не було.

Також, в апеляційній скарзі відповідач не ставив питання про призначення відповідної судової експертизи, судом апеляційної інстанції розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача не надійшло.

Колегія суддів враховує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Пунктами 2, 3 частиною першою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній його частині без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко