Справа № 146/167/22
Провадження №2/148/266/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Томашпільський центр первинної медико-санітарної допомоги» про визнання незаконним, скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

В лютому 2022 позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.08.2017 він працював на посаді водія в КНП «Томашпільський центр первинної медико-санітарної допомоги». 31.01.2022 директором КНП «Томашпільський ЦПМСД» згідно наказу № 04-2-5 його відсторонено від роботи з 01.02.2022 терміном до надання документа, що засвідчує щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що виданий з порушенням діючого законодавства, оскільки у відповідача були відсутні підстави для його відсторонення на підставі ст. 46 КЗпП України. Він не порушував законодавства про працю, яке б стало підставою для відсторонення.

Позивач зазначає, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод. Отже, і обмеження цих прав і свобод також повинні встановлюватися виключно законами України. Його права були обмежені не Законом, а підзаконним актом, яким є Постанова КМУ, що є прямим порушенням Конституції України. На думку позивача, наразі вакцинація проти COVID-19 є експериментальною та може проводитися виключно на підставі добровільної згоди піддослідних. Примушування до участі в медичному експерименті є очевидно аморальним і неправовим діянням. Особливо якщо примус пов`язаний з явною дискримінацією, втручанням в приватне життя або введенням обмежень, що ускладнюють людині отримання засобів для існування. У зв`язку з незаконним відсторонення від роботи, він втратив нормальні життєві зв`язки, а також вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, особливо враховуючи той факт, що є інвалідом третьої групи загального захворювання та учасником бойових дій. Вказана обставина у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, на думку позивача покладає обов`язок на відповідача відшкодувати йому завдану моральну шкоду.

З огляду на викладене позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ № 04-2-5 КНП «Томашпільський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 31.01.2022 про відсторонення його від роботи, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час відсторонення від роботи з відрахуванням із вказаної суми обовязкових платежів на користь держави з розрахунку 360,06 грн. середньоденного заробітку з 01.02.2022 по день допуску до роботи, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що так як він є інвалідом третьої групи загального захворювання з ступенем втрати працездатності 40% та учасником бойових дій, він не знав як вакцинація проти COVID-19 вплине на його здоров`я, а тому, щоб не ризикувати здоровям прийняв рішення не вакцинувався, адже вакцинація є добровільною, про що він повідомив і директора закладу. Йому було відомо про обов`язкову вакцинацію і про те, що до 30.01.2022 усім працівникам підприємства потрібно надати до відділу кадрів копію документа, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVІD-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, так як про це повідомляли на кожній «п`ятихвилинці».Однак з наказом про необхідність вакцинації його ніхто не ознайомлював. Він звертався до сімейного лікаря, щоб йому видали довідку про те, що йому не можна вакцинуватися, однак сімейний лікар йому повідомила, що таких довідок вони не видають. Дії лікаря він не оскаржував. Завдана моральна шкода полягає в тому, що він зазнав втручань в особисте життя, був позбавлений засобів для життя у зв`язку з відстороненням та змушений звертатися до суду. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву від 27.06.2022 (а.с. 54-58). Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона працює в КНП «Томашпільський ЦПМСД» інспектором з кадрів. 10.12.2021 директором КНП «Томашпільський ЦПМСД» видано наказ №125 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 працівників Центру». ОСОБА_1 ознайомлюватися з даним наказом відмовився, про що були складені відповідні акти. Однак йому було відомо про необхідність пройти щеплення або ж надати документи щодо протипоказань проти щеплення, оскільки про це на кожній «п`ятихвилинці» наголошував керівник закладу. 31.01.2022 директором КНП «Томашпільський ЦПМСД» згідно наказу № 04-2-5 позивача відсторонено від роботи з 01.02.2022, оскільки ним не надано документа, що засвідчує щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19. З даним наказом ОСОБА_3 ознайомили Однак від його підписання він відмовився, вказавши, що з наказом не згоден. Він не хотів знайомитися з жодним документом, тільки казав, що буде вирішувати все в судовому порядку.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні дала пояснення аналогічні поясненням свідка ОСОБА_2 . Додатково пояснила, що вона працює секретарем керівника КНП «Томашпільський ЦПМСД». Всіх працівників було ознайомлено з наказом директора КНП «Томашпільський ЦПМСД» № 125 від 10.12.2021 під підпис. Лише один ОСОБА_1 відмовився від підписання даного наказу.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду водія в «Томашпільський селищний центр первинної медикосанітарної допомоги» з 01.08.2017, який в результаті реорганізації перетворено в КНП «Томашпільський ЦПМСД» (а. с. 7 зворотній бік).

З копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 20.03.2006, вбачається, що ОСОБА_1 має інвалідність ІІІ групи загального захворювання (а.с. 8).

Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності № 006928 від 26.01.2015 ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи безтерміново, ступінь втрати професійної працездатності 40% (а.с. 9).

Згідно наказу № 04-2-5 від 31.01.2022 по КНП «Томашпільський ЦПМСД» ОСОБА_1 , водіяТомашпільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини відсторонено від роботи в зв`язку з відмовою від проведення щеплення та не наданням медичного висновку про наявність протипоказів до вакцинації від COVID-19 з 01.02.2022 терміном до надання документа що засвідчує щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19 без збереження заробітної плати. ОСОБА_1 в даному наказі зазначив, що з наказом не згоден, його підпис в даному наказі відсутній (а.с. 6).

Відповідно до довідки про доходи від 09.03.2022 загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з грудня 2021 по січень 2022 складає 14042,71 (а.с. 27).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, його середньоденний заробіток становить 360,06 грн. (а.с. 28).

Також судом встановлено, що згідно наказу директора КНП «Томашпільський ЦПМСД» № 125 від 10.12.2021, до 30 січня 2022 року усім працівникам підприємства потрібно надати до відділу кадрів копію документа, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVІD-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Працівники, які не нададуть один з вищезазначених документів, з 31 січня 2022 року будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ. Даний наказ винесено на виконання Наказу МОЗ України від 30.11.2022 р. № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», з метою забезпечення епідемічного благополуччя громади та попередження інфекцій (а.с. 59).

З даним наказом ознайомлено працівників КНП «Томашпільський ЦПМСД», про що навні їх підписи. Прізвище та підпис ОСОБА_1 в копії даного списку відсутні (а.с. 60).

З копії Акту №1 про відмову від підписання наказу «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19 працівників Центру» від 10.12.2021 встановлено, що водій ОСОБА_1 був повідомлений разом із іншими працівниками, що Наказом від 30.11.2021 № 2664 МОЗ додало до Переліку № 2153 працівників: органів місцевого самоврядування закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності комунальних підприємств, установ та організацій. Наказ № 2664 офіційно опублікувала газета «Офіційний вісник України» від 31.12.2021 № 100, тож він почав діяти 31 січня 2022 року. Працівники, які відмовляються або ухиляються від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та не мають протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVІD-19 підлягають відстороненню. Від підписання наказу ОСОБА_1 відмовився. (а.с.62).

Згідно копій повідомлення № 1 від 13.01.2022 (а.с. 64) та повідомлення № 2 (а.с. 65) від 31.01.2022 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19», директором КНП «Томашпільський ЦПМСД» ОСОБА_1 повідомлено, що з 31.01.2022 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладу. На підставі наказу МОЗ України від 30.11.2021 № 2664 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 просять до 30.01.2022 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. № 595. Повідомлено про те, що в разі ненадання одного із зазначених документів, 31.01.2022 він підлягатиме відстороненню від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ (а.с. 64, 65).

Відповідно до Акту № 2 «Про відмову отримати повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19» секретарем ознайомленно ОСОБА_1 із змістом наказу № 125 від 10.12.2021 та повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD -19. ОСОБА_1 від одержання та підписання повідомлення відмовився, не надавши пояснень.Даний акт складений в присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 (а.с.63).

З копії Акту № 3 про відмову отримати повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19» від 31.01.2022 інспектором з кадрів ОСОБА_1 було надано можливість повторно ознайомитись із повідомленнями про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19. ОСОБА_1 від одержання та підписання повідомлення відмовився, не надавши пояснень. Даний акт складений в присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 (а.с. 66).

Згідно копії Акту № 1 від 31.01.2022 про відмову ОСОБА_7 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», інспектор з кадрів ОСОБА_8 , у присутності юрисконсульта ОСОБА_9 , завідувачки Томашпільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Алли Білецької, секретаря Ради трудового колективу Валентини Поповської, запропонувала водієві ОСОБА_10 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за формою № 028/1-о на підставі листа-повідомлення від 31 січня 2022 р. № 1. ОСОБА_11 відмовився.Також його проінформували про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 p. № 1645-ІІІ з 09 грудня 2021 р. (а.с. 61).

З копії Акту № 4 про відмову від підписання наказу по КНП «Томашпільський ЦПМСД» «Про відсторонення від роботи ОСОБА_7 від 31.01.2022 № 04-2-5» від 31.01.2022 встановлено, що у зв`язку із відмовою проведення щеплення та ненаданням медичного висновку про наявність протипоказів до вакцинації від COVID -19 по КНП «Томашпільський ЦПМСД» був виданий наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_7 » від 31 січня 2022 № 04-2-5. Термін відсторонення з 01 лютого 2022 року до проведення щеплення або надання медичного висновку про наявність протипоказів до вакцинації від COVID-19. Від підписання наказу ОСОБА_1 відмовився, на тексті наказу проставивши напис «З наказом незгоден». Зміст даного наказу підтверджується підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , складено ОСОБА_6 (а.с. 68).

Наказом директора «Томашпільський ЦПМСД» № 04-2-8 КНП «Про відновлення на роботі ОСОБА_7 », визнано таким, що втратив чинність з 01.03.2022 наказ по КНП «Томашпільський ЦПМСД» від 31 січня 2022 № 04-2-5 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_7 », відновлено на роботі водія ОСОБА_7 , з 01.03.2022 (а.с. 69).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року в справі № 755/6458/15-ц.

Конституційним Судом України (у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України від 9 липня 1998 р. № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині 3 статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

За змістом частини другої цієї статті працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Виходячи з вищезазначеного, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я, затвердженим постановою КМУ від 25.03.2015 (у редакції постанови КМУ від 24.01.2020 № 90), є Міністерство охорони здоров`я України, може встановлюватися перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Таким чином, до інших випадків відсторонення працівника від роботи, передбачених законодавством, про що зазначено у статті 46 КЗпП України, належить, зокрема, випадок, передбачений в частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівниками професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від роботи.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Разом з тим, частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб.

Відповідно до п.1 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16 вересня 2011 року(із змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України10 жовтня 2011 року за № 1159/19897, Календар профілактичних щеплень в Україні включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями.

Пунктом 2 вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Отже, наведеними нормами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та Календарем профілактичних щеплень в Україні передбачено встановлення обов`язкових щеплень проти інших інфекційних хвороб.

Поняття інфекційної хвороби визначено устатті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Суд звертає увагу, що відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133 зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 № 521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», гостра респіраторна хвороба COVID-19 внесена до цього переліку як особливо небезпечна інфекційна хвороба.

Як вбачається із змісту частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Міністерство охорони здоров`я має право визначити перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, тобто МОЗ має право встановити перелік як окремих професій, так і виробництв, і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності.

Згідно з даним Переліком № 2153 працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають лише на період дії карантину.

У примітці до Переліку № 2153 зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженогонаказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу 31.01.2022) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України діє карантин.

Пунктом 41-6 вказаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

З аналізу вказаного вище, суд доходить висновку, що оскільки позивач є працівником закладу охорони здоров`я комунальної форми власності, на нього поширюється дія Переліку № 2153.

Судом встановлено та підтверджується дослідженими доказами, що позивач не надав відповідачу жодного із документів, зазначених у повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 13.01.2022 року № 1 та від 31.01.2022 № 2, тобто документів, які підтверджували б здійснення ним профілактичного щеплення проти COVID -19, або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID -19, виданого закладом охорони здоров`я.

Також ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що у нього є будь-які протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення і в ході судового розгляду не встановлено, що позивач в усній чи іншій формі повідомив про наявність у нього протипоказань, натомість заявив про те, що він має 40% втрати працездатності, у зв`язку з чим не підлягає скороченню. А також він повідомив директору підприємства, що щеплення є добровільним, а тому вакцинуватися не буде.

За таких обставин суд констатує, що позивач сам відмовився від обов`язкової вакцинації.

З огляду на те, що позивач сам відмовився від обов`язкової вакцинації, директор КНП «Томашпільський ЦПМСД, видавши оскаржуваний » № 04-2-5 від 31.01.2022, застосував відсторонення позивача від роботи і це було прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 постанови КМУвід 09.12.2020 № 1236.

Слід зазначити, що оспорюваний наказ виданий посадовою особою на підставі та у межах наданих їй повноважень, у спосіб, що передбачений законом. У наказі зазначено підстави та строки такого відсторонення. Позивач ОСОБА_1 ознайомлений зі змістом наказу, вказав в самому наказі, що він з даним наказом не згоден, що підтверджено ним в судовому засіданні. А тому суд вважає, що оспорюваний наказ є законним.

Норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

При цьому суд звертає увагу, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 КпАП України «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався також на ті обставини, що відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати порушує його право на працю.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливостіу виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтями 3, 27, 49 Конституції Українипередбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Обов`язкова вакцинація позивача не є абсолютною, оскільки обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAR - CoV-2, підлягають працівники у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а тому примусова вакцинація державою не допускається.

У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ сформував правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зістаттею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], № 28859/11і № 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано: «що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

У контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

Відтак, доводи позивача про те, що відсторонення його від роботи є незаконним, оскільки порушено конституційне право на працю, суд вважає необґрунтованими, адже вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою.

Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, так як таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

У даному випадку індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, тому не є проявом дискримінації у розумінні пункту два частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Можливість продовження роботи лише за умови проходження вакцинації від COVID-19 не може вважатися дискримінацією по відношенню до працівників за критерієм наявності або відсутності вакцинації. Вимога проходження вакцинації фактично є лише однією з вимог для зайняття тієї чи іншої посади поряд з іншими вимогами, до яких також відносяться, в залежності від виду посади, наявність профільної освіти, стажу роботи, проходження медичного огляду, досягнення певного віку тощо.

Разом з тим, у пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів.

Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи.

Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування. Однак це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме такий спосіб поведінки для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я, в першу чергу свого.

Окрім того, відсторонення не є порушенням права ОСОБА_1 на працю та фактичним звільненням, як зазначено позивачем, оскільки за ним збереглося робоче місце, посада, а трудові відносини лише призупинилися і станом на час розгляду справи поновлені.

Відтак, суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи ґрунтується на вимогах чинного законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних на це підстав.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» наказом директора «Томашпільський ЦПМСД»№ 04-2-8 КНП про відновлення на роботі ОСОБА_7 , визнано таким, що втратив чинність з 01.03.2022 наказ по КНП «Томашпільський ЦПМСД» від 31 січня 2022 № 04-2-5 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_7 », відновлено на роботі водія, ОСОБА_7 , з 01.03.2022.

Однак, суд наголошує, що допуск до роботи жодним чином не впливає на законність прийнятого відповідачем наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_1 правомірно відсторонено від роботи, у зазначений період з 01.02.2022 до 01.03.2022 він не виконував трудових обов`язків, відтак відсутні підстави для стягнення на його користь середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 до 01.03.2022 включно.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

За змістом частин 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 посилався на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок відсторонення від роботи, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків, а також те, що він вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, враховуючи той факт, що він є інвалідом третьої групи загального захворювання та учасником бойових дій.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Оскільки факту порушень прав позивача у сфері трудових відносин, які б призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків судом не встановлено, підстави для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

За приписами, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,статтями 3, 9, 27, 43, 49 Конституції України, статтями 3, 46, 237-1 Кодексом законів про працю України, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, статтями 4, 10, 12, 13, 76- 81, 141, 263-265, 264-268, 273, 274-279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Томашпільський центр первинної медико-санітарної допомоги» про визнання незаконним, скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.А. Штифурко