провадження № 22-ц/824/493/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЖванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, треті особи: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та незаконними, визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 , в якому просила: визнати дії Фонду соціального страхування України щодо її звільнення з займаної посади виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України протиправними і незаконними; визнати незаконним та скасувати пункт 6 Постанови правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України»; визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № 3к; поновити її на посаді (роботі) виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з моменту незаконного звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня подання позову 22 травня 2020 року, що становить 44 362,42 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 6.3 частини 6 постанови Правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 в частині звільнення ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № 3к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 24 квітня 2020 року. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 584 551,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (за вирахуванням визначених законом податків та зборів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року справа повернута до суду для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення та заяв позивача про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Додатковим рішенням суду від 23 травня 2022 року рішення суду від 01 грудня 2020 року в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу піддано негайному виконанню.

03 червня 2021 року позивач звернулася до суду з заявою про стягнення з Фонду соціального страхування України на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 01 грудня 2020 року про поновлення на роботі в сумі 467 641, 20 гр. за період часу з 02 грудня 2020 року до 27 травня 2021 року.

15 вересня 2021 року позивач подала заяву про збільшення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в сумі 798 887, 05 гр. за період з 02 грудня 2020 року по 27 вересня 2021 року.

Здійснила новий розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 02 грудня 2020 року по 27 вересня 2021 року, відповідно до якого: / 3 897, 01 (середньоденна заробітна плата) х 205 (кількість робочих днів) = 798 887, 05гр. /

Посилається на те, що відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Всупереч наведеному станом на 27 вересня 2021 року відповідач рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року не виконав, не поновив її на роботі, відповідний наказ про поновлення на роботі не видавався, тобто порушення її прав триває.

Враховуючи вищевикладене, просила задовольнити заяву.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просила скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

При цьому, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі належить до випадків, коли виконання рішення суду не обумовлюється з моментом набрання ним законної сили. Наголошує на тому, що незалежно від оскарження рішення до суду апеляційної інстанції, у роботодавця виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі одразу після оголошення рішення суду. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу також зазначила, що здійснюючи касаційний перегляд справи, Верховним Судом було скасовано лише постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, а не рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року. А відтак, це рішення суду першої інстанції в розумінні частини 7 статті 235 КЗпПУ підлягало негайному виконанню, а його невиконання тягнуло за собою наслідки, передбачені ст. 236 КЗпПУ. Також зазначає, що такий висновок підтверджується й відмовою Верховного Суду в ухвалі від 07 липня 2021 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в частині поновлення позивача на роботі.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представники відповідача просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції, не заперечуючи обов`язку роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, виходив з того, що скасовуючи постанову Київського апеляційного суду про залишення рішення суду від 01 рудня 2020 року без змін, Верховним Судом були викладені підстави для цього, проведено відповідний аналіз судової практики, в тому числі висновків Верховного Суду, та надано чіткі вказівки для їх виконання з метою перевірки законності ухваленого судом рішення про поновлення на роботі.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18).

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позивач у справі поновлена на роботі з 24 квітня 2020 року. На її користь також стягнуто 584 551, 50 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року рішення суду залишено без змін.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу піддано негайному виконанню додатковим рішенням суду від 23 травня 2022 року.

З точки зору ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

При цьому законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом та не заперечував такого обов`язку роботодавця в даній справі.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, якою рішення суду від 01 грудня 2020 року було залишено без змін, була скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В доводах апеляційної скарга апелянт посилається, зокрема, на те, що постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року не було скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року, в відтак, це рішення суду підлягало негайному виконанню.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 17 листопада 2021 року, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що поновлення позивача на посаді тимчасово виконуючої обов`язки заступника директора є неможливим, враховуючи правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18) та від 10 квітня 2020 року у справі № 286/811/17 (провадження № 61-14691св18). При цьому Верховним Судом зазначено, що поновлення прав позивача, навіть у разі встановлення незаконного звільнення, може відбуватися лише шляхом зміни дати звільнення.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, враховуючи, що на час розгляду судом першої інстанції заяви позивача висновки Верховного Суду зроблені у цій справі були обов`язковими для врахування судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду першої інстанції не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що на час перегляду апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року, яким позов задоволено частково та визнано незаконним та скасовано пункт 6.3 частини 6 постанови Правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 в частині звільнення ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № 3к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 24 квітня 2020 року скасовано і у задоволенні позову відмовлено.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова