провадження № 22-ц/824/5737/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», поданою представником - Шестопаловим Олександром Олександровичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем умов якого виникла заборгованість за договором від 11.07.2016 №1021341 в розмірі 281 459, 67 грн., з яких: 62 512, 1 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 57 010, 04 грн. - заборгованість за відсотками; 111 182 грн. - комісія; 16 500 грн. - штрафні санкції; 23 728, 32 грн. - інфляційні втрати, 10 527, 21 грн. - 3% річних.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» 3 % річних на прострочену суму заборгованості у розмірі 1 346,29 грн. та збитки від інфляції на прострочену суму в розмірі 3 360,91 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», через представника - Шестопалова Олександра Олександровича подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем умов договору від 11.07.2016 №1021341 виникла заборгованістьв розмірі 281 459, 67 грн., яка складається з: 62 512, 1 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 57 010, 04 грн. - заборгованість за відсотками; 111 182 грн. - комісія; 16 500 грн. - штрафні санкції; 23 728, 32 грн. - інфляційні втрати, 10 527, 21 грн. - 3% річних. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок. Останній платіж за договором було здійснено 31.06.2017р.. наступний платіж мав бути здійснений до 31.07.2017р.. Договір укладено 11.07.2016р., строком до 03.10.2019р. Апелянт вважає, що строк позовної давності спливає 11.07.2022 р., а не в червні 2020 р., як встановлено судом першої інстанції. На підтвердження доводів апеляційної скарги, позивач посилається на практику Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. по справі №444/9519/12. Вказує, що суд мав застосувати строки позовної давності лише до платежів, які мали бути здійсненні в період з серпня 2017 р. по вересень 2017 р., адже інші платежі мали бути здійсненні в строк менше трьох років до дати звернення позивача до суду. При цьому зазначає, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про дострокове погашення кредиту, тобто не існує обставин, які змінювали б строк виконання зобов`язання.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначені сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, 11.07.2016 між сторонами укладено договір №1021341 про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 75 000 грн., строком до 10.07.2019, зі сплатою 28 % річних.

Відповідно до 2 Розділу договору, за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду в розмірі 4 % від суми кредиту, зазначену у п. 1.1 цього Договору.

Позивачем виконані умови договору, а саме відповідачу надались кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи, зокрема платіжним дорученням №304 від 11.07.2016, у сумі 72 750,00 грн. У свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1 346,29грн - 3% річних на прострочену суму та 3 360,91 грн. - збитки від інфляції на прострочену суму, згідно зі ст. 625 ЦК України. Суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту, заборгованість по відсоткам, заборгованість по комісії, заборгованість за штрафними санкціями, передбачених кредитним договором у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 за спірний період - з 01.08.2016 по 01.07.2017 сплатив 55 882,02 грн. і ці суми були зараховані в оплату заборгованості по тілу кредиту, заборгованості по відсотках, комісії та сплати штрафів, як передбачено п.2.8 Договору. Окрім зазначених сум (55 882,02 грн.) інших сплат у зазначений строк (з 01.08.2016 по 01.07.2017) відповідачем не здійснювалося.

Встанволено, що умовами кредитного договору (пункти 2.5, 2.7) встановлена сплата комісії 3% від суми кредиту одноразово в день видачі кредиту за надання кредиту, та комісійна винагорода у розмірі 4% від суми кредиту щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості.

Умови кредитного договору не містять жодних даних про те, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) ОСОБА_1 .

Згідно ст. 1 п.17 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Так, ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», як кредитодавець, нарахувало та просило стягнути з ОСОБА_1 - позичальника, комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг товариства за рахунок ОСОБА_1 , що суд першої інстанції вірно вважав неправомірним, оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» заборгованості по комісії.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду не спростовують, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог необхідно залишити без змін.

Під час розгляду справи судом першої інстанції зі сторони відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача з проханням відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Судом встановлено, що згідно з п. 1.3. договору № 1021341 про надання кредиту, дата остаточного повернення кредиту 10 липня 2019 року, згідно розрахунку нарахування та оплати процентів станом на 01.06.2020 встановлено, що остання сума оплачених процентів відповідачем здійснювалась 31.06.2017, остання сума оплаченої комісії відповідачем здійснювалась 31.06.2017, остання сума оплаченого кредиту відповідачем здійснювалась 31.04.2017, остання сума сплачених штрафів відповідачем здійснювалась 31.05.2017.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAONeftyanayaKompaniyaYukosv. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthersv. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Положення ст. 625 ЦК України застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях.

Встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс-18) сформульовано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, згідно якого встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Проаналізувавши зазначені норми матеріального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту, заборгованість по відсоткам, заборгованість за штрафними санкціями, що передбачені умовами кредитного договором у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав у повному обсязі, оскільки судом невірно застосовано положення законодавтва та правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року.

Так, апелянтом вказано, що суд мав застосувати наслідки пропуску строку позовної давності лише до платежів, які мали бути здійсненні в період з серпня 2017 р. по вересень 2017 р., адже інші платежі мали бути здійсненні в строк менше трьох років до дати звернення позивача до суду (05.10.2020 року), а саме за період з 05.10.2017 року по 10.07.2019 року (кінцевий строк дії договору). Такі доводи апеляційної скарги на думку апеляційного суду заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за відсотками, штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частко.

З урахуванням розрахунків заборгованості наведених позивачем та доданих до матеріалів справи (а.с. 5-8), які не були спростовані відповідачем, суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором від 11.07.2016 № 1021341 в розмірі 98 863,17 грн., з яких: 52 281, 55 грн. - заборгованість по тілу кредиту (платежі згідно графіку за період з 05.10.2017 року по 10.07.2019 року), 32 081, 62 грн. - заборгованість за відсотками (платежі згідно з графіком за період з 05.10.2017 року по 10.07.2019 року); 14 500 грн. - штрафні санкції згідно з розрахунком за період нарахування з 05.10.2017 року по 29.02.2020 року. Тобто заборгованість щодо якої станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% відсотків річних, то колегія суддів вважає, що стягуючи на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 3 360, 91 грн., суд першої інстанції визначив такий розмір без будь якого розрахунку та визначення періоду, за який вважав за можливе провести відповідне стягнення.

Перевіривши висновки суду першої інстанції в цій частині та з урахуванням норм матеріального права, які визначають, що право у кредитора на інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України наступає з часу закінчення дії кредитного договору, у нашому випадку починаючи з 10.07.2019 року, з урахуванням наданого позивачем розрахунку апеляційний суд дійшов висновку, що такі втрати становлять 1 948, 79 грн., які відповідно підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується 3% річних, то в цій частині колегія суддів вважає позовні вимоги та доводи апеляційної скарги не доведеними та не обґрунтованими, а висновки суду в цій частині безпідставними та помилковими, виходячи з наступного.

Зі змісту п.3.3.7. та п.4.7. кредитного договору вбачається, що сторони погодили між собою відповідальність, яка наступає у відповідності до ст. 625 ЦК України у разі прострочення боржником виконання зобов`язань і визначили її лише у вигляді нарахування інфляційних втрат. Тобто, позивач за погодженням з відповідачем обрав для себе спосіб захисту своїх інтересів щодо застосування ст. 625 ЦК України саме таким шляхом і відповідно передбачив це умовами договору, а отже, застосування відповідальності у вигляді 3% річних на думку колегії суддів у даному випадку буде протирічити умовам договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повністю ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду у відповідній частині необхідно скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задовлення позову, з відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО - КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог - 1 512, 18 грн. судового збору за подання позовної заяви та 2 268, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», подану представником - Шестопаловим Олександром Олександровичем - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за відсотками, штрафних санкцій та інфляційних втрат, 3% річних - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за відсотками, штрафних санкцій та інфляційних втрат - задовольнити частко.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» заборгованість за договором від 11.07.2016 № 1021341 в розмірі 100 811,96 грн., з яких: 52 281, 55 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 32 081, 62 грн. - заборгованість за відсотками; 14 500 грн. - штрафні санкції; 1 948, 79 грн. - інфляційні втрати.

В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних - відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» судовий збір у розмірі 1 512, 18 грн. - за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» судовий збір у розмірі 2 268, 00 грн. - за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова