Постанова

Іменем України

04 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 569/9474/20

провадження № 61-14450св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненська окружна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Рівненській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Рівненська обласна прокуратура,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С., від 29 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, а також до Рівненської місцевої прокуратури, Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 травня 2014 року матеріали кримінальних проваджень № 0000820 від 15 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 152 КК України, № 000881

від 19 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК України, № 000883 від 19 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК України, № 001781 від 04 квітня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, № 002520 від 06 травня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, об`єднані в одне провадження № 0000820.

28 травня 2014 року йому повідомлено про зміну попередньої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 152, частиною другою статті 186, частиною другою статті 190 КК України.

Також 28 травня 2014 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня 2014 року у справі № 569/8466/14-к до нього застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року, у справі № 569/12302/14-к його визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 152, частиною другою статті 186, частиною другою статті 190 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі та обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в слідчому ізоляторі, до набрання вироком законної сили.

В подальшому справа № 569/12302/14-к неодноразово переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Остаточно ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня

2015 року щодо засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 186

КК України змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 щодо заволодіння майном з частини другої статті 186 КК України на частину другу статті 190

КК України. ОСОБА_1 визнано винним за частиною другою статті 190

КК України і призначено покарання - два роки позбавлення волі. На підставі частини четвертої статті 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року у справі № 569/14311/13-к, призначено остаточне покарання - три роки позбавлення волі. На підставі статті 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирок в частині засудження ОСОБА_1 за частиною третьою статті 152 КК України скасовано. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 152 КК України закрито на підставі частини другої статті 284

КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

В решті вирок суду залишено без змін.

Позивач вважав, що в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу - тримання під вартою, йому були спричинені душевні страждання, переживання та хвилювання за неправомірне обмеження у праві вільно пересуватися.

Через протиправні дії працівників органу досудового слідства, прокуратури та суду він безпідставно утримувався під вартою в слідчому ізоляторі, незаконно перебував під слідством та судом. Був позбавлений права проживати разом зі своїми рідними. Знаходячись у слідчому ізоляторі, будучи незаконно звинуваченим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 152 КК України, переймався за своє життя. Його батьки змушені були робити незаплановані витрати для покупки продуктів харчування, які передавали йому до слідчого ізолятора.

Оскільки слідство у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 190, частиною другою статті 186, частиною третьою статті 152

КК України, тривало із 28 травня 2014 року до 31 травня 2019 року, що становить 60 місяців та 4 дні, з яких, 18 місяців він перебував під вартою

(із 01 липня 2015 року по 30 грудня 2016 року), відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності оцінив в розмірі 376 106 грн.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 376 106 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року відповідача Рівненське відділення поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області замінено належним

відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Рівненській області.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня

2021 року задоволено клопотання прокурора та уточнено найменування відповідача у зв`язку з реорганізацією Рівненської місцевої прокуратури, зазначено нове найменування - Рівненська окружна прокуратура.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, у складі судді Галінської В. В., від 26 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250 916 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відносно нього закрито кримінальне провадження за частиною третьою статті 152 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. У решті позову відмовлено, оскільки ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2021 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Колегія суддів, вирішуючи спір, виходила з того, що злочинні дії

ОСОБА_1 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , за скоєння яких його частково визнано винним та притягнуто до кримінальної відповідальності, вчинені в один день 13 лютого 2014 року. Цим діям під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження було надано відповідну кваліфікацію за статтями КК України.

Закриття кримінального провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 152 КК України, за доведеності вини в скоєнні інших злочинів щодо неповнолітньої потерпілої, не є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із міського суду. У листопаді 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах

№ 521/2816/15-ц, № 295/10895/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), оскільки апеляційна скарга продана Рівненською обласною прокуратурою 07 травня 2021 року з порушення строку на апеляційне оскарження, представник Рівненської обласної прокуратури за довіреністю Марщівська О. не мала права звертатись до суду із апеляційною скаргою, оскільки сама лише довіреність не може підтверджувати повноваження працівника представляти інтереси юридичної особи чи державного органу в порядку самопредставництва. Звертає увагу, що позов було подано до Рівненської місцевої прокуратури, яка мала повноваження бути відповідачем у справі, а тому незрозуміло чому апеляційну скаргу подано Рівненською обласною прокуратурою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року Головне управління Національної поліції в Рівненській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

У грудні 2021 року Рівненська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 травня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 152, частиною другою статті 186, частиною другою статті 190 КК України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня

2014 року у справі № 569/8466/14-к в задоволенні клопотання слідчого про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді взяття під варту відмовлено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року, у справі № 569/12302/14-к ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою

статті 152, частиною другою статті 186, частиною другою статті 190

КК України, і призначено йому покарання: за частиною другою статті 190

КК України - один рік позбавлення волі; за частиною другою статті 186

КК України - чотири роки позбавлення волі; за частиною третьою статті 152 КК України - сім років позбавлення волі. На підставі статті 70 КК України призначено покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. На підставі частини четвертої статті 70 КК України, з врахуванням вироків Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року, Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року у справі № 569/14311/13-к, призначено остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. Строк відбування покарання визначено рахувати із 04 червня 2015 року. Обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_1 у виді утримання під вартою в слідчому ізоляторі, до набрання вироком законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2016 року скасовано. Призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

26 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Рівненської області вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_2 із частини другої статті 186

КК України на частину другу статті 190 КК України. Визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

частиною другою статті 190 КК України із визначеним судом першої інстанції покаранням - один рік позбавлення волі. Кримінальне провадження за частиною третьою статті 152 КК України відносно ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, оскільки не встановлені достовірні докази винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати. На підставі частини четвертої статті 70 КК України, з урахуванням вироків Рівненського міського суду від 03 квітня 2015 року та Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року у справі

№ 569/14311/13-к, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання ОСОБА_4 - три роки позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання, згідно частиною п`ятою статті 72 КК України, строк попереднього ув`язнення із 04 червня 2015 року по 26 листопада 2015 року та з 14 липня 2016 року по 26 вересня 2016 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок колегії суддів суду першої інстанції від 01 липня 2015 року залишено без змін.

06 листопада 2018 року постановою Верховного Суду ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року щодо засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 186 КК України змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 щодо заволодіння майном ОСОБА_3 з частини другої статті 186 КК України на частину другу

статті 190 КК України. ОСОБА_1 визнано винним за частиною другою статті 190 КК України і призначено покарання - два роки позбавлення волі. Виключено з вироку посилання на застосування щодо ОСОБА_1 положень частини першої статті 70 КК України. На підставі

частини четвертої статті 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року у справі № № 569/14311/13-к, призначено остаточне покарання - три роки позбавлення волі. На підставі статті 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирок в частині засудження ОСОБА_1 за частиною третьою статті 152 КК України скасовано. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 152 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В решті вирок суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року залишено без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За змістом статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У судовому засіданні 26 березня 2021 року було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення Рівненського міського суду Рівненської області, а повний текст рішення суду було складено 02 квітня 2021 року.

Відповідно до частини третьої та шостої статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до частини третьої статті 67 Кодексу законів про працю України у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

У 2021 року святковий день 1 травня (День праці) припав на суботу, а неробочий день 2 травня (Великдень) - на неділю, а отже, за правилами статті 67 КЗпП України, вихідні дні було перенесено на 03 та 04 травня.

Таким чином, перебіг строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2021 року розпочався

03 квітня 2021 року та, з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів, спливав 05 травня 2021 року.

Оскільки апеляційна скарга була подана засобами поштового зв`язку (здана на пошту) 05 травня 2021 року, то з огляду на приписи частини шостої

статті 124 ЦПК України строк на апеляційне оскарження не вважається пропущеним.

При цьому ОСОБА_1 помилково ототожнює дату подання апеляційної скарги (здачі на пошту) із датою реєстрації цієї скарги в суді.

Посилання заявника на те, що Рівненська обласна прокуратура не була уповноважена на подання апеляційної скарги є помилковими.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 визначив відповідачів за своїм позовом наступним чином:

- відповідач № 1 - держава Україна, в особі Державної казначейської служби України;

- відповідач № 2 - Рівненська місцева прокуратура;

- відповідач № 3 - Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області.

Отже, ОСОБА_1 визначив прокуратуру за своїм позовом, як самостійного відповідача, а не представника держави.

У рішенні Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня

2021 року зазначено ідентифікаційний код відповідача (прокуратури), як юридичної особи - 02910077, що належить Рівненській обласній прокуратурі. При цьому Рівненська окружна прокуратура не є юридичною особою.

Відповідно до пункту 1.2 наказу Офісу Генерального прокурора

від 02 вересня 2020 року № 402 Про порядок представництва в суді органів прокуратури, забезпечення участі в розгляді судами справ, стороною або третьою особою в яких виступають органи прокуратури, їхні посадові та службові особи (самопредставництва), участь у розгляді справ в адміністративному, господарському, цивільному судочинстві в порядку самопредставництва органів прокуратури, посадових і службових осіб, які діють від імені органу прокуратури, що є стороною або третьою особою у справах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, здійснювати працівникам підрозділів з питань представництва в суді Офісу Генерального прокурора, регіональних (обласних) прокуратур, працівникам місцевих (окружних) прокуратур за довіреністю та відповідно до положень про такі структурні підрозділи.

Повноваження представника Рівненської обласної прокуратури, який підписав апеляційну скаргу, підтверджені доданою до апеляційної скарги довіреністю та узгоджуються із Положенням про управління представництва інтересів держави в суді Рівненської обласної прокуратури, затвердженим наказом керівника Рівненської обласної прокуратури від 19 листопада

2020 року № 159, чинним на час подання апеляційної скарги, що свідчить про відповідність вимогам статті 58 ЦПК України.

Зазначаючи в якості підстави касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вважав, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах в справах № 521/2816/15-ц та № 295/10895/20.

Однак висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 грудня 2020 року у справі

№ 521/2816/15-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 295/10895/20, на які заявник посилається як підставу касаційного оскарження.

Так, у справі № 521/2816/15-ц Верховний Суд встановив, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження та апеляційний суд, поновлюючи вказаний строк, не послався на жодні конкретні обставини справи, а обмежився вказівкою на наявність у відповідача поважних причин для поновлення пропущеного строку.

У справі № 295/10895/20 апеляційну скаргу було подано прокурором з пропуском строку на апеляційне оскарження та Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, що особливості організації внутрішнього документообігу у системі органів прокуратури не можуть змінювати загальний порядок обчислення строку на апеляційне оскарження.

Інших передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду, ОСОБА_1 не зазначав.

Відповідно до частини другої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин, Верховним Судом, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не встановлено підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта