П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022року м. Київ

Справа №450/1664/21-ц

Провадження № 22-ц/824/4700/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Онопрієнко К.С.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Бутко Анатолієм Сергійовичем, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Остапчук Т.В. 15 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим - закрито.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Бутко А.С. подав апеляційну скаргу, в який посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 255 ЦПК України, оскільки, закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

15 листопада 2021 року Печерський районний суд м.Києва провів перше і єдине (попереднє засідання) ,та на підставі заяви АТ КБ «ПриватБанк» закрив провадження у справі за відсутністю предмету позову.

Підставою закриття справи та відсутністю предмету позову був наведений аргумент, що ОСОБА_1 під час винесення рішення Господарським судом Дніпропетровської області (справа №904/11527/16) була, і на час розгляду справи 15.11.2021 року перебуває в статусі Фізичної особи підприємця.

Разом з тим, ОСОБА_1 з 2017 року не є Фізичною особою підприємцем, Печерський районний суд м.Києва (посадові особи суду ) при вирішенні питання по суті міг перевірити інформацію вказану в заяві АТ КБ «Приват Банк» та встановити факт зняття з обліку ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця.

Предметом позову у даній справі є, визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим-АТ КБ «Приват Банк» як нараховував, так і досі нараховує з порушенням чинного законодавства відсотки, комісії та штрафні санкції ОСОБА_1 , а отже, спір між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приват Банк» існує.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

ОСОБА_1 подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим, закрито.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Договору поруки №30314LVT6S03U, предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , зобов`язання за договором б/н від 20.03.2013 року, а тому дійшов висновку, що спір між ОСОБА_1 до АТ Комерційний банк «Приватбанк» про визнання грошового зобов`язання за договором банківського обслуговування припиненим, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного ступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно п. 6 ч. 1 ст 20 ГПК України Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 9 жовтня 2019 року по справі № 127/23144/18 (Провадження № 14-460цс19) дійшла наступного висновку: «Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем. Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України). Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими. Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України). Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (тут і далі - у редакції, чинній на час припинення ФОП ОСОБА_1 ) передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про належність спору до господарської юрисдикції»

Предметом позову в даній цивільній справі №450/1664/21 є стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між двома суб`єктами господарювання, а саме АТ КБ «Приватбанк» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , який станом на дату звернення до суду із позовом припинив свою підприємницьку діяльність. Правовідносини між сторонами мають господарський характер, з огляду на те, що зобов`язання виникло саме з господарського договору.

Отже, обставини в даній цивільній справі є аналогічними тим, що існували під час розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги по справі № 127/23144/18, а тому з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного про закриття провадження у справі, оскільки, така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для закриття провадження по справі, визначених п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, на які, в тому числі, посилався представник позивача, то вони не є суттєвими, оскільки, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтував своє рішення тим, що предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між двома суб`єктами господарювання, а саме АТ КБ «Приватбанк» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , який станом на дату звернення до суду із позовом припинив свою підприємницьку діяльність, а отже не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. ( п.1.ч.1 ст. 255 ЦПК України).

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374,376, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Бутко Анатолієм Сергійовичем,- залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна