Провадження №22-ц/824/3722/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року ним здійснювалися перекази на користь ОСОБА_2 на загальну суму 629 300 грн. 00 коп., про що свідчить довідка № R59SG2971КЕJ5РСН від 19.05.2020 року, видана АТ КБ «Приват Банк». Зазначені кошти ним перераховувались без укладання будь-якого договору між ними, на прохання ОСОБА_2 , з якою у нього були приятельські відносини, пов`язані з веденням спільних бізнес-проектів, та як запевняла його ОСОБА_2 , для задоволення її особистих потреб. Вказані суми ОСОБА_2 обіцяла з часом повернути, проте ОСОБА_2 вищевказані кошти не повернула, на усні прохання не реагує, приятельські відносини між ними зіпсувалися та стали конфліктними. Між ними не виникало жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо вказаних грошових переказів, тому кошти, перераховані за період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року у загальній сумі 629 300 грн. 00 коп., є безпідставно набутими ОСОБА_2 та підлягають поверненню йому на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

17.06.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

21.06.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання ОСОБА_2 зазначала про неможливість прибути у судове засідання у зв`язку з її виїздом з країни через військову агресію російської федерації проти України.

Дослідивши вищевказане клопотання колегія суддів дійшла висновку про можливість відкладення розгляду справи для надання можливості забезпечення прибуття відповідача у судове засідання або можливості участі в засіданні через представника, тощо, оскільки в матеріалах справи містяться докази перебування ОСОБА_2 за межами території України. Розгляд справи призначено на 28.07.2022 року.

25.07.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 знову надійшло клопотання про неможливість прибути у судове засідання у зв`язку з її виїздом з країни через військову агресію російської федерації проти України.

Дослідивши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно є ідентичним попередньому клопотанню, не містить доказів вчення відповідачем жодних дій для можливості прибуття у судове засідання її особисто чи її представника, участі в засіданні за допомогою передбачених процесуальним законом процедур, в тому числі в режимі відео конференції, відтак суд вказане клопотання не підлягає до задоволення. При цьому, колегія суддів зазначає, що подальше відкладення розгляду справи буде порушувати положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо розумного строку розгляду справи.

В судове засідання 28.07.2022 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв, клопотання про розгляд справи без їх участі до суду не надав.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом встановлено, що з довідки, наданої АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , від 19.05.2020 року № R59SG2971КЕJ5РСН вбачається, що у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року ОСОБА_1 здійснені наступні грошові перекази на користь одержувача ОСОБА_2 : 07.07.2017 року в сумі 25 800 грн. 00 коп., 28.07.2017 року - 30 000 грн. 00 коп., 30.08.2017 року 25 000 грн. 00 коп., 23.09.2017 року - 2 000 грн. 00 коп., 17.09.2017 року - 3 000 грн. 00 коп., 30.09.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 12.10.2017 року - 15 000 грн. 00 коп., 24.10.2017 року - 5 000 грн. 00 коп., 30.10.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 01.12.2017 року - 10 000 грн. 00 коп., 04.12.2017 року - 2 000 грн. 00 коп., 16.12.2017 року - 3 000 грн. 00 коп., 27.12.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 05.02.2018 року - 20 500 грн. 00 коп., 23.02.2018 року - 19 000 грн. 00 коп., 27.02.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 19.03.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 02.05.2018 року - 15 000 грн. 00 коп., 10.05.2018 року - 5 000 грн. 00 коп., 08.06.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 22.06.2018 року - 7 000 грн. 00 коп., 02.07.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 10.07.2018 року - 12 000 грн. 00 коп., 16.07.2018 року - 15 000 грн. 00 коп., 27.07.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 31.07.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 15.08.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 21.08.2018 року - 5 000 грн. 00 коп., 27.08.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 12.09.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 24.092018 року - 10 000 грн. 00 коп., 03.10.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 16.10.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 13.11.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 26.11.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 05.12.2018 року - 30 000 грн. 00 коп., 17.12.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 14.01.2019 року - 15 000 грн. 00 коп., 25.01.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 04.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 11.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 21.02.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 28.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 12.03.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 01.04.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 22.04.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 02.05.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 10.05.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 20.05.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., при цьому підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені. Всього у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року позивачем на користь ОСОБА_2 здійснено 49 платежів й переведено на її рахунок грошові кошти на загальну суму 629 300 грн. 00 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року перерахував на користь ОСОБА_2 629 300 грн. Вказані кошти він вважає такими, що набуті відповідачем без відповідної правової підстави. В той же час суд першої інстанції свою відмову у задоволенні позову обґрунтовував наявністю між сторонам цивільно-правових правовідносин, зокрема щодо позики.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими твердженнями суду першої інстанції з огляду на наступне:

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стверджуючи про існування договору позики між сторонами, відповідач жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього до суду не представив. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасників справи на відсутність певної обставини, обов`язок доведення її існування покладено на ту сторону, яка стверджує про її наявність. У разі ненадання таких доказів, суд має визнати відсутність такої обставини встановленою.

Незважаючи на те, що позивачем жодного доказу факту існування договірних правовідносин між сторонами представлено не було, тим не менш суд першої інстанції при вирішенні справи виходив саме з наявності таких правовідносин між сторонами. При цьому таку свою позицію суд ґрунтував виключно на твердженнях відповідача, які не були підкріплені відповідними доказами, що не може вважатися обґрунтованим. З точки зору колегії суддів апеляційного суду, вховуючи недоведення відповідачем факту існування між сторонами договірних правовідносин, суд першої інстанції мав встановити набуття грошових коштів відповідачем без достатньої на це правової підстави, чого, однак, зроблено не було.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України), або якщо підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майо, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Аналогічний висновок міститься у пункті 43 постанови Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Вирішуючи даний спір, судом не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору позики, відтак, не встановлено й наявності правової підстав для набуття спірних коштів.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та апеляційної скарги позивача, судові витрати необхідно покласти на відповідача. За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 6 293, 00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 9 439, 50 грн., а всього 15 732,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 629 300 (шістсот двадцять дев`ять тисяч триста) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 6 293 (шість тисяч двісті дев`яносто три) гривні 00 коп. судового збору за подання позову та 9 439 (дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять) гривень 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, а разом 15 732 (п`ятнадцять тисяч сімсот тридцять дві) гривні 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько