КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/4679/13-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6611/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Чалої А.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови договору, -

в с т а н о в и в :

У березні 2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, на обґрунтування якої зазначала, що 03 березня 2012 року відповідач взяв в у неї в борг 200 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 03 березня 2012 року. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі не пізніше 01 липня 2012 року. Для забезпечення виконання зобов`язання і на випадок не повернення боргу до визначеної дати відповідач зобов`язався передати позивачу право власності на нежилу будівлю літ. «Н», загальною площею 200,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 42,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), які належать відповідачу на праві власності.

Вказувала, що відповідач зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, тому просила суд:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на нежилу будівлю літ. «Н», загальною площею 200,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_3 на нежилу будівлю літ. «Н», загальною площею 200, 00 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 );

- припинити право власності ОСОБА_3 на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) (т. 1 а.с. 1-2).

У квітні 2013 року ОСОБА_3 подав заперечення проти позовної заяви та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначав, що дійсно 03 березня 2012 року він взяв у ОСОБА_4 у борг суму 200 000 доларів США, однак грошові кошти ще не повернув. Стосовно позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ) вважав, що за розпискою до ОСОБА_5 не може перейти право власності, адже право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Крім того, вказував, що ніколи не був власником нежитлової будівлі літ. «Н», загальною площею 200,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року вказаний позов задоволено частково. Право власності ОСОБА_3 на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 - припинено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3 441 грн. (т. 1 а.с. 19-22).

Не погодившись з рішенням суду, 11 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, - адвокат Бондар А.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (т. 2 а.с. 51-55).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_3 , а тому оскаржуване рішення стосується прав та обов`язків апелянта.

Вказував, що 04 червня 2008 року між ПАТ «Банк «Форум» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_4 . Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради № 312 від 09 березня 2011 року переведено, як виняток, житлові приміщення квартири в нежилі, за умови виконання пункту 2 цього розпорядження. 10 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Форум» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладеним між банком та відповідачем. У подальшому нежитлове приміщення за вказаною адресою перейшло від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_6 , а потім до апелянта.

Вважає, що позивачем обраний спосіб захисту, який законом не передбачений, а відтак, жодних підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Зазначав, що права за розпискою, якою позивач обґрунтовує виникнення у неї права власності на нерухоме майно, не зареєстроване у жодному державному реєстрі. Також, не заявлялась вимога про визнання дійсним договору в формі розписки відповідача від 03 березня 2012 року, отже договір застави нерухомого майна в формі розписки відповідача є нікчемним та не породжує ніяких прав та обов`язків.

На думку апелянта, відносини між позивачем та відповідачем носять характер фраудаторних, тобто таких, які вчиняються з метою заподіяння шкоди кредиторові та уникнення цивільної відповідальності, адже позивач - ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_7 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_3 .

Крім того, під час розгляду справи судом було порушено норми процесуального права щодо виключної підсудності справ щодо нерухомого майна. У позові заявлено позовні вимоги щодо нерухомого майна за адресами як у Печерському районі міста Києва, так і у Святошинському районі, проте, майно у Святошинському районі не існує, матеріали справи не містять жодних доказів того, що об`єкт, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , існує. Більше того, у своїй заяві відповідач до початку розгляду справи підтвердив, що він не є власником нерухомості у Святошинському районі міста Києва. Однак суд всупереч вимогам процесуального кодексу не передав справу за підсудністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мінко А.В. заперечував проти задоволення скарги, просив закрити апеляційне провадження. На обґрунтування заперечень зазначав, що апеляційне провадження відкрите помилково, оскільки ще 03 червня 2019 року апелянт ОСОБА_1 звертався до районного суду з позовом про визнання в якому посилався на оскаржуване рішення, а відтак ще у червні 2019 року був обізнаний із вказаним рішенням. Крім того, оскаржуване рішення не містить висновків стосовно прав і обов`язків апелянта, оскільки оскаржуваним рішенням було припинено право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 0, а апелянту належить об`єкт з реєстраційним номером 000. Оскільки ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набув право вимоги за іпотечним кредитом 10 жовтня 2017 року - після ухвалення оскаржуваного рішення від 05 квітня 2013 року, скористався правом на апеляційне оскарження, а постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційне провадження закрито з висновком, що оскаржуваним рішенням не було вирішено питання про права і обов`язки ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яке відступило свої права на об`єкт нерухомості ОСОБА_8 та від якого набув право власності ОСОБА_1 , а тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою останнього має бути також закрито (т. 2 а.с. 89-92).

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Бондар А.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мінко А.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом була сповіщена 12 липня 2022 року, тобто завчасно, про що свідчить відмітка працівників пошти про особисте отримання адресатом поштового відправлення суду (т. 2 а.с. 135).

Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Бондар А.В. про що в справі є розписка. Повідомлення відповідача ОСОБА_3 повернулося із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від ОСОБА_3 до суду не надходили. Проте, факт належного сповіщення відповідача ОСОБА_3 підтвердив в суді апеляційної інстанції його представник - адвокат Мінко А.В. про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 77-87,96-99, 108-114, 126-135).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав розгляд цієї справи 09 червня 2022 року, 16 червня 2022 року і 05 липня 2022 року, у т.ч. за клопотанням представників осіб, які беруть участь у справі.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 червня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0244/08/01-Nv, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 145 000 доларів США на придбання двокімнатної квартири загальною площею 44,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Того ж дня між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом якого є вказана квартира (т. 1 а.с. 27-28, 31-33).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради № 312 від 09 березня 2011 року переведено, як виняток, житлові приміщення квартири АДРЕСА_4 в нежилі (т.1 а.с. 53).

03 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 в борг 200 000 доларів США зі строком повернення боргу не пізніше 01 липня 2012 року, у випадку неповернення 200 000 доларів США до 01 липня 2012 року ОСОБА_3 зобов`язався передати позивачу у власність нежилу будівлю Літ. «Н» загальною площею 200,00 кв.м. по АДРЕСА_1 і нежилі приміщення з № 1 по № 6 - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 . Вказаний правочин був оформлений в простій письмовій формі згідно розписки (т. 1 а.с. 5). Договори застави або іпотеки між сторонами не укладалися.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) по АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за розпискою від 03 березня 2012 року (т. 1 а.с. 19-22).

10 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Форум» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором № 0244/08/01-Nv від 04 червня 2008 року, додатковим договором та угодою до нього, боржником за яким виступає ОСОБА_3 , а загальний розмір заборгованості становить 160 470,89 доларів США (т. 1 а.с. 36-38).

10 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Форум» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором № 0244/08/01-Nv та іпотечним договором від 04 червня 2008 року, додатковим договором та угодою, боржником за яким виступає ОСОБА_3 , а загальний розмір заборгованості становить 160 470,89 доларів США (т. 1 а.с. 34-35).

Після придбання права вимоги за вказаним іпотечним договором у ПАТ «Банк Форум» ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 24 листопада 2017 року звернуло стягнення на предмет іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на нього, а потім ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., відчужило нежиле приміщення 1 загальною площею 43,2 кв.м. по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 39, 81).

10 квітня 2019 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського МНО Бочкарьовою А.В., ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 придбав нежитлове приміщення № 1 загальною площею 43,2 кв.м. по АДРЕСА_5 . Право власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2019 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом (т. 2 а.с. 153-157).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Звертаючись із вимогами про визнання права власності на спірне нерухоме майно групи приміщень № 1, загальною площею 43,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) позивач, як підставу набуття права власності на ці приміщення, вказала на укладений між сторонами договір позики, на підтвердження якого представлена розписка від 03 березня 2012 року, за яким відповідач зобов`язався передати право власності на вказане нерухоме майно у разі невиконання зобов`язання з повернення суми боргу за позикою.

Станом на день укладення між сторонами договору позики від 03 березня 2012 року нерухоме майно за вищевказаною адресою перебувало в іпотеці на підставі укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 договору іпотеки від 04 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Чернокур О.М. (т. 1 а.с. 31-33).

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, договору застави чи іпотеки, якими сторони забезпечили б виконання зобов`язання за договором позики, між сторонами не укладалися.

Отже, позивачем не доведено виникнення права власності на спірне нерухоме майно, а відповідно не обґрунтовано та не доведено порушення її прав та інтересів, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у позивачки ОСОБА_2 матеріально-правових підстав заявляти про порушення права власності та відсутність підстав завертатись за захистом цього права, у тому числі шляхом його визнання за рішенням суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог були відсутні і районний суд ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення про визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, посилався на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про визнання права власності на іпотечне майно, оскільки апелянт придбав у ОСОБА_6 спірне нежитлове приміщення № 1 загальною площею 43,2 кв.м. по АДРЕСА_5 і є останнім набувачем і власником цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відкривши апеляційне провадження і призначивши справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта ОСОБА_1 на перевірку його аргументів.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 04 червня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 було укладено кредитний та іпотечний договори, за яким предметом іпотеки була квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (у подальшому нежитлове приміщення). ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» викупило право вимоги за іпотечним кредитом 10 жовтня 2017 року - після ухвалення рішення суду першої інстанції 05 квітня 2013 року, придбане право реалізувало, звернувши стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за собою права власності на нього, а потім розпорядилось спірним майном, відчуживши його ОСОБА_6 .

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 серпня 2019 року № 177689636 вбачається, що право власності на нежитлове приміщення № 1 загальною площею 43,2 кв.м. по АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 квітня 2019 року (т. 2 а.с. 57).

В судовому засіданні апеляційний суд оглянув оригінал нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 квітня 2019 року, який підтверджує право власності ОСОБА_1 на придбаний ним об`єкт нерухомості на час розгляду справи судом (т. 2 .а.с. 153-157).

Той факт, що після передачі в червні 2008 року ОСОБА_3 в іпотеку Банку квартири АДРЕСА_6 за розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 09 березня 2011 року № 312 вищевказані житлові приміщення квартири АДРЕСА_4 , як виняток були переведені в нежитлові, з визначенням площі нежитлових приміщень 43,20 кв.м., не припиняли на день укладення розписки про отримання позики (03 березня 2012 року) і ухвалення районним судом оскаржуваного рішення наявності іпотечного обтяження щодо нерухомості за вищевказаною адресою на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 04 червня 2008 року (т. 1 а.с. 53).

Зважаючи на вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Мінко А.В. що різні реєстраційні номери нерухомості свідчать про наявність різних об`єктів нерухомості за однією і той самою адресою і однаковою площею, а відтак й необхідність закриття апеляційного провадження через відсутністю предмету спору і не порушення прав апелянта оскаржуваним рішенням.

При цьому, реалізація ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» права на апеляційне оскарження рішення районного суду і закриття в подальшому апеляційного провадження через те, що на час розгляду справи судом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» вже не був власником спірного нерухомого майна не створює преюдиції і не обмежує в реалізації відповідних прав ОСОБА_1 , як власника спірної нерухомості. Тому, доводи відповідача, що усі дії вчинені ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» є обов`язковими для ОСОБА_1 як процесуального правонаступника юридичної особи, суд апеляційної інстанції визнав помилковими (т. 2 а.с. 89-92).

Наявність права апелянта ОСОБА_1 , як титульного власника нерухомого майна за вищевказаною адресою, звертатись з апеляційною скаргою на рішення районного суду, яким право власності на спірне майно визнане за іншою особою, узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у цій справі (т. 1 а.с. 240-249).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване ОСОБА_1 судове рішення безпосередньо стосується прав та обов`язків апелянта, оскільки судом фактично був вирішений спір щодо нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці Банку, як на момент розгляду справи, так і ухвалення рішення судом першої інстанції, та на яке у подальшому було звернуто стягнення, а вказане майно було відчужено за договорами купівлі-продажу, останнім власником якого є апелянт ОСОБА_1 .

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Мінко А.В. про пропуск апелянтом строку апеляційного оскарження через те, що апелянту було відомо про існування оскаржуваного рішення ще у червні 2019 року.

Так, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року і звернувшись 03 червня 2019 року з позовом до суду в іншій справі ОСОБА_1 обґрунтовував заявлені позовні вимоги саме тим, що оскаржуване рішення було скасовано апеляційним судом за апеляційною скаргою іншої особи, а відтак й не потребував його оскарження (т. 1 а.с. 105, 122-129, 205-210).

Про подачу позову ОСОБА_1 в іншій справі, в цій справі яка є предметом перегляду апеляційного суду, заявляв саме відповідач ОСОБА_3 , який просив перед касаційним судом зупинити дію оскаржуваної постанови апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, додавши до касаційного суду копію позовної заяви ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 162-187, 199-210).

Постанова Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року була скасована постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року у цій справі із направленням справи на новий апеляційний розгляд та ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 подану в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було закрито (т. 1 а.с. 245-249 т. 2 а.с. 16-21).

Проте апелянт ОСОБА_1 не був залучений до участі у цій справі, яка переглядається апеляційним судом, і матеріали справи не містять об`єктивних доказів обізнаності ОСОБА_1 та(або) його представника у цій справі із подальшим її рухом, зокрема скасуванням постанови апеляційного суду і, згодом, закриттям апеляційного провадження.

Врахувавши наведене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи відповідача ОСОБА_3 про помилкове поновлення строку і відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 .

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати мають бути віднесені на її рахунок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року - скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови договору, припинення права власності ОСОБА_3 на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 і визнання за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 1) - перукарня, загальною площею 43,20 кв.м. по АДРЕСА_2 , стягнення із ОСОБА_3 3 441 грн. судового збору і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 .

В іншій частині заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2013 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 29 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова