ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/724/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №742/710/19 Категорія: 314000000 Бездідько В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченко Б.Б., Новіков О.М.

За участю секретарів Любченко Т.М., Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Безбідько В.М., у залі № 6 Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 31.12.2020 року о 11 год. 25 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення дитини, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення дитини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області її було засуджено до позбавлення волі, у зв`язку з чим над її малолітніми дітьми була встановлена тимчасова опіка, а саме: над малолітньою ОСОБА_4 встановлено опіку та призначено опікуном бабусю ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 тимчасово влаштовано до родини бабусі ОСОБА_3 .

15 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнилась із місць позбавлення волі.

01 грудня 2018 року позивач влаштувалась на постійну роботу до ЖЕД-405 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» на посаду двірника І розряду, отримала кімнату, домовилась про навчання ОСОБА_4 в спеціалізованій школі № 65 міста Києва, щодо дочки ОСОБА_5 є підтвердження в електронному вигляді про можливість зарахування до дошкільного навчального закладу, в кімнаті створені належні умови для проживання дітей.

Позивач посилається, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_1 звернулась до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернінівської області для вирішення питання щодо повернення дітей матері.

Проте, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району надав висновок про недоцільність повернення дітей на виховання матері, який вона вважала недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дітей.

У зв`язку з вище викладеними обставинами, ОСОБА_1 просила суд скасувати висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 13 лютого 2019 року № 1 «Про недоцільність повернення дітей на виховання матері, яка повернулася з місць позбавлення волі». Повернути малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її виховання як матері.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року у задоволенні позову про повернення дітей ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 січня 2021 року виправлено описку у рішенні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.12.2020 року, а саме: у вступній частині виключено: «Заінтересованих осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , представника заінтересованої особи», вступну та резолютивну частину рішення в змісті щодо третіх осіб по справі доповнено: « ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , Прилуцька районна державна адміністрація, служба у справах дітей Прилуцької міської ради».

Дана ухвала є невід`ємною частиною рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.12.2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення дітей, суд першої інстанції виходив з того, що відібрання малолітніх дітей від опікунів та повернення їх позивачу суперечитиме якнайкращим умовам для виховання, навчання та розвитку малолітніх дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту перебування та подальшого звільнення з місць позбавлення волі позивач ОСОБА_1 кардинально змінила свою поведінку, пройшла курси лікування, реабілітації та психологічних тренінгів, переоцінила сенс життя та зробила відповідні висновки, у зв`язку з чим відпали підстави, які були причиною передачі дітей під опіку.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 з поверненням до нормального життя, переосмисливши життєві цінності, вона змінилася, повернулася до соціальної поведінки, створила усі умови для забезпечення дітей як матеріально, так і належним рівнем навчання та виховання, посилається скаржник.

Скаржник вказує, що висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району від 13 лютого 2019 року № 1 є необґрунтованим, незаконним, упередженим та суперечить інтересам дітей, а вказані в ньому обставини свідчать про події п`ятирічної давнини. На час винесення вироку ОСОБА_1 вже тривалий час не проживала і не була зареєстрована на території Линовицької селищної ради Прилуцького району, а відтак вважає, що вказаний орган не мав повноважень на розгляд вказаного питання та прийняття відповідного рішення.

При цьому, ОСОБА_1 посилається, що рішення суду першої інстанції є незаконним, так як ним не в повній мірі враховано, що з часу передачі дітей під опіку у зв`язку із застосуванням до неї міри покарання, яка була пов`язана із позбавленням волі, відпали причини, які перешкоджали їх належному догляду та вихованню, а усі встановлені судом ніби - то негативні, аморальні та асоціальні обставини стосувалися того періоду життя позивача п`ятирічної давності, за який їй дійсно соромно, і до якого вона більше ніколи не повернеться.

Крім того, скаржник ОСОБА_1 вказує, що вона не позбавлена батьківських прав щодо своїх доньок, рішень судів щодо призначення їм законних опікунів не виносилось, а позивач залишається законним представником своїх дітей.

За доводами ОСОБА_1 , судом не взято до уваги, що обоє опікунів є пенсіонерами, вони отримують мінімальну пенсію. Скаржник вказує, що ОСОБА_9 ще має на утриманні чоловіка-інваліда, що фактично ставить їх у тяжке матеріальне становище, а отримання відповідних коштів, як опікунами малолітніх дітей, є єдиним джерелом їхнього існування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31.12.2020 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про повернення дітей скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити та повернути ОСОБА_1 малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

12.03.2021 року на адресу Чернігівського апеляційного суду надійшов відзив від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі у відзиві вказують, що з моменту звільнення до моменту ухвалення рішення позивача ОСОБА_1 не цікавили діти, їх життя, навчання, матеріальне утримання, аліменти нею сплачувались.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вважають, що мета позивача ОСОБА_1 не повернути дітей з метою піклування про них, навчання, виховання та наділення материнською турботою, а отримання додаткових соціальних гарантій та благ. За доводами відповідачів, суд вірно керувався дійсними обставинами справи, встановленими письмовими доказами, отриманими за місцем проживання та навчання дітей, показами свідків, сусідів, вчителів, психологів, очевидців дійсного ставлення позивача до дітей, висновком судової психологічної експертизи, які в достовірності спростували письмові докази позивача і висновки Органу опіки та піклування про можливість повернення дітей.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 посилаються, що обставини створення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, є надуманими і не підтвердженими належними та допустимими доказами. Відповідачі також звертають увагу суду на те, що старша донька позивача ОСОБА_10 висловила своє небажання проживати разом з матір`ю саме за наслідком поведінки та відношення до неї матері протягом 2018-2020 років та відсутності довіри до матері щодо зміни її поведінки.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги про скасування висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області стосуються прав та обов`язків цього Органу опіки та піклування, який до участі у розгляді справи в якості відповідача не залучений, що є підставою для відмови у задоволенні позову в зв`язку із пред`явленням його до неналежних відповідачів.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Зарічну Л. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення дитини прийнято до свого провадження (суддя-доповідач Л.В. Нерушак, судді Б.Б. Вініченко, О.М. Новіков) у зв`язку з тим, що згідно ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Черкаський апеляційний суд.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2022 року проведенні підготовчих дій по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року закінчено, а справу призначено на 02 червня 2022 року о 14 год. 30 хв. В подальшому розгляд апеляційної скарги було відкладено на 28.07.2022 року.

Сторони про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Позивач та її представник, відповідачі та їх представник заявили клопотання про участь у розгляді справи у режимі відео конференції, яке було задоволено та призначено розгляд апеляційної скарги в режимі відео конференції.

Представник органу опуки та піклування направив на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опуки та піклування.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника адвоката Зарічної Л., відповідачів та їх представника адвоката Фесика І.А., надані в режимі відео конференції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про повернення дітей, суд першої інстанції виходив з інтересів дітей, що відібрання малолітніх дітей від опікунів та повернення їх позивачу суперечитиме якнайкращим умовам для виховання, навчання та розвитку дітей, які протягом тривалого часу проживають із бабусями, які є опікунами малолітніх дітей.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2017 року, з урахуванням вироку Апеляційного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року, ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі.

Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області № 39 від 31 січня 2017 року встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено опікуном ОСОБА_2 , зважаючи на те, що до матері дитини застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а батько ОСОБА_7 також перебуває у місцях позбавленні волі, оскільки дане рішення відповідатиме інтересам дитини.

Розпорядженням Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області № 516 від 28 грудня 2016 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитину, яка залишилась без батьківського піклування, тимчасово влаштовано до родини бабусі ОСОБА_3 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2018 року засудженій ОСОБА_1 замінено не відбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі на виправні роботи за місцем роботи засудженої на строк не відбутої частини покарання 01 рік 09 місяць 23 дні з відрахуванням у дохід держави 20 % заробітку щомісячно.

15 листопада 2018 року ОСОБА_1 була звільнена з місць позбавлення волі.

ОСОБА_1 з 01 грудня 2018 року працевлаштована на постійну роботу в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на посаду двірника І розряду з наданням службового житла.

Згідно з висновком Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» позивач ОСОБА_1 практично здорова, опікуном бути може.

На обліку в наркодиспансері не перебуває, знята з обліку 19 грудня 2018 року.

ОСОБА_1 звернулась до виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області із заявою про повернення дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , їй на виховання у зв`язку з поверненням із місць позбавлення волі.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 1 від 13 лютого 2019 року «Про недоцільність повернення дітей на виховання матері, яка повернулася з місць позбавлення волі» визнано недоцільним повернення дітей на виховання матері.

Під час оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України "Про охорону дитинства", а також іншими нормами права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев?ятою, десятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі "М. С. проти України" у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров?я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім?ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції у зв`язку з тим, що згідно вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2017 року та вироку колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 було засуджено до позбавлення волі, над малолітніми дітьми засудженої була встановлена тимчасова опіка.

Згідно даних витягу із рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 31 січня 2017 року № 39 над малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Розпорядженням Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 28 грудня 2016 року № 516, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тимчасово влаштовано до родини бабусі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

15.11. 2018 року позивач ОСОБА_1 звільнена з місць позбавлення волі, у зв`язку з чим звернулася в суд з даним позовом про повернення дітей, мотивуючи позовні вимоги, що причини, які стали підставою для відібрання дітей відпали.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, що оскільки ОСОБА_1 звільнена з місць позбавлення волі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, то даний факт є доведеним, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали, а тому матір має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті, судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 з 17.11.2018 року по теперішній час проживає у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 (к. № 16,18,47) (том 1, а.с.172).

Згідно копії акту № 43 обстеження умов проживання ОСОБА_1 , позивач проживає в кімнаті гуртожитку загальною площею 17,6 кв. м. разом зі своїм цивільним чоловіком, зі слів ОСОБА_1 проблем зі здоров`ям не має, вагітна (на момент подачі позову), її діти знаходяться з опікунами, вона з ними спілкується телефоном, курити ходить в коридор, перебувала в місцях позбавлення волі, стан врівноважений, стабільний, офіційно працевлаштована, на момент проведення обстеження в кімнаті зроблений косметичний ремонт, є двоповерхове ліжко, постільна білизна, холодильник, телевізор, СВ-піч. (том 1, а.с.173-177).

Відповідно даних висновку № 12 від 23.10.2020 року судового експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру особливості емоційного відношення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до матері ОСОБА_1 характеризуються негативним емоційним ставленням, напруженістю, відсутністю взаєморозуміння та бажання підтримувати з нею взаємостосунки.

Особливості емоційного відношення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до батька ОСОБА_7 характеризуються як близькі, з підтриманням хороших взаємостосунків та взаємодією.

Особливості емоційного відношення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до бабусі ОСОБА_2 характеризуються дуже близькими взаємовідносинами, проявами любові, наявністю тепла родини, емоційної підтримки та піклування. Дитина ОСОБА_4 ідентифікує себе, як частину сім`ї ОСОБА_2 , відчуває там себе потрібною, захищеною, повноцінною, самодостатньою та впевненою у своєму майбутньому (том 2, а. с. 20-29).

Згідно копії акту та висновку оцінки потреб сім`ї/особи від 21.10.2020 року ОСОБА_3 (пенсіонерка, вдова) проживає разом з онукою ОСОБА_5 , 2015 року народження дитина доглянута, почувається добре, хворіє рідко, медичні огляди проходить регулярно, помешкання та прилегла територія відповідають санітарно - гігієнічним вимогам, дитина має окрему мебльовану кімнату, всім необхідним для життя та розвитку забезпечена(том 2, а. с.30-34).

ОСОБА_3 за час проживання на території Івковецької сільської ради зарекомендувала себе з позитивної сторони, має онуку, якій приділяє максимум зусиль для постійного піклування про неї, скарги, заяви від мешканців села щодо її поведінки не надходили (том 2, а. с. 35).

Згідно акту обстеження матеріально побутових умов від 22.10.2020 року ОСОБА_3 проживає з онукою ОСОБА_5 , 2015 року народження, у власному одноповерхову будинку, будинок зі зручностями, створені всі побутові умови для життя та розвитку дитини, тримає підсобне господарство, з доходів має пенсію та соціальну допомогу з а опікунство, комісія відмічає про доцільність залишення ОСОБА_5 з опікуном (бабусею) ОСОБА_3 (том 2, а. с. 36).

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_5 відвідує Голубівський дошкільний навчальний заклад «Капітошка», дитина комунікабельна, відповідальна, охайна, доглянута, хворіє рідко, опікун з відповідальністю ставиться до виховання ОСОБА_11 , співпрацює із педагогами, за час перебування в групі не було жодного візиту батьків (том 2, а. с. 37).

ОСОБА_7 пояснив, що з 2009 по 2012 рік перебував у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , від спільного подружнього життя мають доньку ОСОБА_12 , відмічає, що мати дочки веде аморальний спосіб життя, вживає наркотики, в минулому мала залежність, може на тривалий час покинути дитину без догляду та зникнути, дитина за час життя з матір`ю та вітчимом зазнавала від останнього побоїв, вважає за доцільне залишити дочку ОСОБА_10 з її опікуном - бабусею ОСОБА_2 (том 2, а. с. 83).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на норму закону, що суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам відповідно ч. 3 ст.163 СК України.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім?ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім?ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси згідно ст. 171 Сімейного кодексу України.

Отже, під час розгляду справи встановлено, що згідно довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» ЖЕД-410 прийнято рішення про обмін службового житла робітнику з комплексного прибирання ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_2 площею 17,6 кв. м. (том 1, а. с.136).

Разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_13 , як її цивільний чоловік (том 1, а. с. 137).

ОСОБА_13 на наркодиспансерному обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має (том 1, а. с.138-139).

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що станом на вересень 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість по аліментах перед ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 41304 грн.

Заборгованість перед ОСОБА_5 на серпень 2019 року становить 58421,95 грн. (том 1, а. с. 86-87).

Підсумовуючи викладене, судом першої інстанції вірно було зазначено, що обґрунтування позову зводяться до того, що ОСОБА_1 , має кімнату у гуртожитку 17,6 кв. м., проживає з співмешканцем, в кімнаті зроблений косметичний ремонт, є двоповерхове ліжко, постільна білизна, холодильник, телевізор, СВ - піч (відсутній стіл для дитини).

Разом з цим, відповідачі у справі, опікуни дітей, їх бабусі, які особисто знають позивача, як в суді першої інстанції та і в суді апеляційної інстанції, наполягають на тому, що повернення дітей ОСОБА_1 суперечитиме інтересам дівчаток.

Зокрема, відповідачі подали суду докази, які свідчать про створення дітям належних умов для нормального розвитку, після того, як отримали дітей від позивача ОСОБА_1 , яка піддавала їх тривалому, систематичному поганому ставленню. Відповідачі стверджують, що позитивних характеристик і кімнати у гуртожитку не достатньо, щоб забезпечити належне виховання і розвиток дітей. З огляду на минуле позивача, передчасно робити висновок про те, що вона стала іншою людиною та може піклуватись про дітей, забезпечивши їм належний рівень матеріально та духовно .

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що повернення дітей позивачу ОСОБА_1 буде суперечити інтересам самих дітей, оскільки приміщення кімнати гуртожитку 17,6 кв. м. для проживання дівчинки підліткового віку, семирічної дитини та двох малолітніх дітей, які народились після звернення з позовом до суду, разом з мамою і дорослим співмешканцем матері не можна назвати належними умовами для розвитку здібностей дітей та найкращих умов для їх проживання, оскільки навіть спального місця та столу для навчання в такій житловій кімнаті складно розмістити для самих необхідних потреб дітей різного віку.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що істотна заборгованість з аліментів свідчить, що позивач ОСОБА_1 не виконує належним чином обов`язків по утриманню своїх неповнолітніх дітей.

Із характеризуючих даних вбачається, що позивач має шкідливі звички, курить. Доходів позивача ОСОБА_1 також не достатньо для забезпечення дітям належного фізичного і духовного розвитку, враховуючи , що вона народила ще двох дітей та не працює в даний час, а працює лише її цивільний чоловік.

У сукупності з цим, догляд за новонародженими дітьми, а згодом робота на посаді двірника, утруднить позивачу повною мірою належно виконувати обов`язки перед старшими дітьми, які навчаються, відвідують гуртки, що і було вірно вказано судом першої інстанції.

На противагу цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що опікуни створили дітям якнайкращі умови для виховання, навчання дітей, розвитку їх природніх здібностей, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду, перевіривши ретельно докази в матеріалах справи та вислухавши сторони у справі.

Після звільнення з місць позбавлення волі позивач ОСОБА_1 приділяла дітям мало уваги, враховуючи її місце проживання та проживання дітей в інших населених пунктах, та народження нею ще двох дітей, як повідомила особисто позивач. Різка зміна стійкого сприятливого для дітей середовища на умови запропоновані позивачем може мати наслідком невиправданий стрес та істотний ризик подальшого негативного впливу на дітей у майбутньому, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи саме із інтересів дітей, а неї матері.

Враховуючи вище викладене, а також те, що позивач не має всіх належних матеріально-побутових умов, не має можливості утримувати чотирьох дітей у приміщенні площею 17,6 кв. м., та забезпечувати їм гармонійний розвиток, в помешканні не створено всіх належних умов для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дітей, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе визнати правильним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про повернення дітей матері.

Так, у відповідності до обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що повернення дітей за визначеним судом місцем проживання з матір?ю поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку, а тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог позивача, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального закону надав належну оцінку доводам сторін, оцінив надані, як позивачем, так і відповідачами докази, та дійшов до обґрунтованого висновку стосовно того, що позивач не створила умови для проживання дітей та що у неї відсутні можливості для належного матеріального утримання дітей на даний час, що не перешкоджає їй покращати умови та повторно звернутись із даним позовом про повернення дітей.

Отже, суд першої інстанції здійснив повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, Акту обстеження умов проживання позивача, самої заробітної плати ОСОБА_1 , її заборгованості зі сплати аліментів, навів мотиви прийнятого судового рішення вище в даній постанові.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, що не дає підстав для скасування рішення суду апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому не підлягають задоволенню.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не підлягають перерозподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення дитини залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 29 липня 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков