Справа № 159/6022/21
Провадження № 2/159/172/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Щесюк Н.Й.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.09.1991 року між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу у подружжя ОСОБА_5 народились двоє дітей - дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Із 1991 року, за згодою батьків позивача, ОСОБА_4 зареєстрована по АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.06.1993, будинок АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3

ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 29.01.1997 подарували позивачу 3/5 частки вказаного майна. Після смерті батька ОСОБА_8 позивачу видано свідоцтво на право на спадщину за законом від 17.10.1997 на 1/5 частки будинку АДРЕСА_1 . Отже, позивач є одноосібним власником вказаного нерухомого майна.

У зв`язку з розпадом сім`ї, ОСОБА_4 у 2007 році з дітьми переїхала на проживання в іншу квартиру. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 17.10.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Позивач зазначає, що створив нову сім`ю, ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає із 2007 року, інтересу до нерухомості не проявляє, витрат на утримання житла не несе. Такі обставини вказують на порушення його майнових прав як власника житла, оскільки позбавлений права вільно ним володіти, користуватись і розпоряджатись. Перешкод у користуванні житлом ОСОБА_10 відповідачці не вчиняв, особистих речей останньої у будинку немає.

Посилаючись на статті 317, 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтю 150 Житлового кодексу України, позивач просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом за місцем її реєстрації (будинок АДРЕСА_1 ).

1.2. У відзиві на позов (арк. спр. 30-31) представник відповідача проти його вимог заперечила. Зазначила, що ОСОБА_3 із 2007 року вчиняв відповідачці перешкоди у користуванні житлом за спірною адресою (змінив замки у вхідних дверях будинку, воротах подвір`я). У 2010 році ОСОБА_4 зверталась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні вказаним майном у справі про позбавлення права на житло. У 2018, 2019 роках ОСОБА_3 тричі звертався до суду із позовами про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житлом, проти задоволення яких відповідач щоразу заперечувала (двічі позов залишено без розгляду, за результатами розгляду справи по суті - у задоволенні позову відмовлено).

Представник відповідача адвокат Шеремета В.М., посилаючись на статтю 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (у чинній редакції на час приватизації житлового будинку у 1993 році), вважає відповідача співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 також пояснила, що разом із позивачем, під час шлюбу, на території вказаного домоволодіння розпочали будівництво іншого будинку; ОСОБА_10 із 2003 по 2008 роки виїздив за кордон на роботу на тривалі періоди; за його відсутності вона вела господарство, доглядала за його пристарілою мамою, у 2007 році організовувала її поховання під час перебування позивача за кордоном. Із 2008 року стосунки у сім`ї погіршувались, діти проживали із бабусею (матір`ю відповідачки), адже після повернення додому ОСОБА_3 вів аморальний спосіб життя, вживав алкоголь, що і стало причиною для розірвання шлюбу. Сама ж відповідач почала їздити за кордон на роботу, однак інтересу до спірного житла не втратила, оскільки іншого житла не має, у короткочасні періоди перебування на території України проживає у квартирі брата. Деякі особисті речі зараз знаходяться у будинку, проте забрати ОСОБА_4 їх не може, територія домоволодіння огороджена із закритими воротами.

Уточнила, що із 2010 року і до лютого 2022 року безперервно (вахтовим способом) їздила на роботу у російську федерацію, ОСОБА_11 .

Керуючись наведеним, вважає поважними причини свого не проживання за зареєстрованою адресою: будинок АДРЕСА_1 , а тому у задоволенні позову просить відмовити.

2. Рух справи в суді. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення.

2.1. Провадження у цивільній справі за даним позовом відкрите 23.10.2021, яке постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 25.01.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 23.02.2022, відкладено на 25.03.2022, 06.05.2022, 08.06.2022, 21.07.2022.

2.2. Ухвалою від 25.01.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

3. Фактичні обставини справи.

3.1. За результатами приватизації будинку за адресою: АДРЕСА_1 , такий об`єкт нерухомості належав ОСОБА_8 (батько позивача), ОСОБА_9 (матір позивача), ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_6 (дочка позивача і відповідача), про що видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 22.06.1993; загальна площа будинку становить 64,2 м кв (арк.спр. 13).

На підставі договору дарування від 29.01.1997 серії ААЕ № 214785 ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 відчужили своє право власності на 3/5 частки спірного будинку на користь ОСОБА_3 (арк. спр. 12).

Після смерті батька ОСОБА_8 позивач ОСОБА_10 прийняв спадщину на 1/5 вказаного нерухомого майна (копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.10.1997 № НВ 0530657, арк.спр. 11).

Отже, позивач ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Доказів на спростування вказаної обставини учасники справи суду не надали.

3.2. На період із 06.10.2004 по 30.08.2013 ОСОБА_4 змінювала ім`я на « ОСОБА_12 », про що їй видані свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 .

3.2. На підставі копії будинкової книги А № 66944 для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 (арк. спр. 7-10), копії паспорта громадянина України НОМЕР_4 , виданого 01.08.2013 (арк.спр. 16-17), встановлено, що відповідач ОСОБА_4 ( ОСОБА_12 ) по даний час зареєстрована по АДРЕСА_1 .

3.3. Допитані у судовому засіданні свідки сторони позивача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повідомили, що із 2012 року відповідача ОСОБА_4 та дітей подружжя ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 не бачили. Подвір`я за вказаною адресою огороджене, ворота із замком; свідками умисних перешкод у доступі до будинку відповідачці не були. У будинку особистих речей відповідачки немає.

Свідок сторони позивача ОСОБА_15 показала, що близько 8 років проживає по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_16 однією сім`єю (без реєстрації шлюбу). Із відповідачкою не знайома, жодного разу її не бачила; чи зверталась відповідач до позивача із вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом не знає. Повідомила, що вхідні замки позивач змінював у 2012 році (близько 10 років тому); чужих речей у будинку немає; витрати по утриманню майна несе позивач, за відшкодуванням таких витрат до відповідачки не звертався.

Допитані у судовому засіданні свідки сторони відповідача ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 підтвердили, що сім`я ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу у 1991 році проживали у будинку АДРЕСА_1 . Після смерті матері позивача у 2007 році ОСОБА_10 фактично перестав допускати ОСОБА_4 з дітьми у будинок. У липні-серпні 2009 року подвір`я домоволодіння уже було огороджене, на вхідних воротах - замок. Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_17 разом із відповідачкою декілька разів приходили до будинку, однак потрапити на подвір`я та в будинок не змогли, оскільки ворота були зачинені, ключем від замка яких відповідач не володіє. ОСОБА_4 із 2010 року постійно їздила на роботу у рф або Польщу.

Свідок сторони відповідача ОСОБА_20 (дочка позивача і відповідача) повідомила, що із народження (1992 року) проживала з батьками і бабусею по АДРЕСА_1 . Після смерті бабусі (у 2007 році) батько почав зловживати алкоголем, між батьками виникали конфлікти. Матір з 2010 року їздила за кордон на роботу; свідок із молодшим братом фактично переїхали до іншої бабусі. Батько змінив замки на дверях будинку, відмовився надати ключі; деякі їхні речі залишились у будинку.

3.4. На підставі копій медичної книжки № 16715501 від 30.05.2011, паспортів громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із травня 2011 року періодично перебувала у рф, Польщі. Останній п`ятирічний період фактично постійного перебування відповідачки за кордоном також підтверджено інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України (лист від 20.06.2022).

4. Застосовані норми права.

4.1. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша-третя статті 77 ЦПК України).

4.2. Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_3 заявив вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, при цьому, довів, що він є власником (а не користувачем) спірного житлового приміщення.

Таким чином позивач, як власник житла, звертається з позовом до особи, яка користувалась житлом на правах члена сім`ї власника, і в даний час перестав бути членом сім`ї.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Зокрема, стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Аналіз встановлених обставин справи та зазначених норм права в сукупності, дає підстави для висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, як власника житла (а не наймача) є позовна вимога про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратили право користування житлом.

Представник позивача у визначений процесуальним законом спосіб (пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК) не заявив про уточнення позовних вимог, підтримав їх у первісній формі.

Однак, на переконання суду, дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Зважаючи на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми цивільного законодавства, які визначають зміст права власності і регулюють право користування чужим майном (зокрема статті 317, 319, 383, 391, 405 ЦК), суд знаходить необхідним надати правову оцінку отриманим у цій справі доказам, з метою встановлення обставин, враховуючи предмет і підставу позову.

4. Висновки та мотиви прийнятого рішення.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛу справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чиє втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно з вимогами частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Результат аналізу цієї статті дає підстави для висновку, що особа може втратити право на користування житлом за двох умов: не проживання в жилому приміщенні понад один рік, відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин цивільне законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даній справі на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом, а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 , зокрема, посилалася на те, що за результатами приватизації спірної нерухомості вона і спільна з позивачем дочка були її співвласниками (із 1993 року по 1997 рік), у подальшому вони подарували свої частки ОСОБА_21 без наміру покинути житло. Позивач є батьком двох спільних дітей та колишнім чоловіком відповідачки. У цьому будинку вони разом проживали після одруження (приблизно із 1992 року), де і народились діти. Не маючи можливості працевлаштуватися в Україні, наявності необхідності самостійно утримувати двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 прийняла рішення про працевлаштування закордоном та на початку 2011 року поїхала працювати в рф, де вахтовим методом пропрацювала до лютого 2022 року, при цьому у перервах між робочими періодами у росії виїздила на роботу у Польщу. В Україну остаточно із рф повернулась 20.04.2022.

На переконання суду, такі обставини як тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи у тому числі за кордоном є поважною причиною не проживання особи у житловому приміщенні. При цьому перебування на заробітках закордоном без надання доказів офіційного працевлаштування (трудового договору) є поширеним загальновідомим фактом в Україні. Тривале перебування відповідачки закордоном з іншою метою (наприклад відпочинок, оздоровлення, туризм, тощо) не доведено, і не встановлено судом.

Таким чином, ОСОБА_4 була відсутня понад рік за місцем реєстрації з поважної причини, інтерес до спірного житла, яке було її місцем проживання 1992 року, вона не втратила, і за нею збереглося право користування спірним житлом.

Також суд враховує, що у червні 1993 року право власності на житло належало у тому числі відповідачці, де вона була зареєстрована і фактично і проживала; у 1997 році вона і дочка відчужили (подарували) частки позивачу своєму чоловікові і батькові. З огляду на зазначене, визнання позивачки такою, що втратила право користування цим житлом всупереч вимогам закону є порушенням права на повагу до її житла, передбаченого статтею 8 Конвенції.

З огляду на встановлене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі статей 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 280-289 ЦПК України, на підставі статей 15, 16, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Найменування, імена сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Повний текст судового рішення виготовлено 29.07.2022.

Головуючий:Ю. Ф. ВОЛКОВА