гСправа № 358/1694/19 Провадження № 2/358/50/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тітова М.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та Богуславської міської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з даним позовом, вимоги якого уточнили, просять визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення, загальною площею - 26,50 кв.м., 1/2 частину літньої кухні, площею 28,50 кв.м., 1/2 частину гаража, загальною площею - 26,50 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1 та право власності на 1/4 частину веранди, загальною площею - 16,20 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 . Також просять визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за кожним право власності по 1/4 частині веранди, загальною площею - 16,20 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 . Крім того, просять стягнути з ОСОБА_6 судові витрати пов`язані з розглядом даної справи.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони та відповідач ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , та яка була ними приватизована 27 серпня 2002 року. Після приватизації квартири вони добудували веранду площею 16,20 кв.м., на яку мають право в рівних частках по 1/4 частині.

Крім того, позивачка ОСОБА_3 вказує на те, що вона за час спільного проживання в шлюбі із відповідачем ОСОБА_6 в 2008 році побудували нежитлове приміщення загальною площею 26,50 кв.м., літню кухню площею 28,50 кв.м та гараж площею - 26,50 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на положення ст.ст. 321, 322 ЦК України, позивачі вважають, що перешкод для визнання за ними права власності на вказані нежитлові будівлі та добудову до квартири не існує, оскільки вони, побудовані без істотних порушень будівельно-технічних норм та правил, їхній стан на даний час дозволяє безпечно їх експлуатувати, а також вони відповідають вимогам протипожежної безпеки.

В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Чайка О.В. уточнений позов підтримала, посилаючись на вищевказані факти та докази, просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Пояснив, що вказаного майна, що зазначене в позовній заяві за адресою: квартира АДРЕСА_3 не існує, так як вказані приміщення знаходяться поза квартирою АДРЕСА_3 . Крім того, він не оспорює, що квартира належить йому та позивачам, однак до будівництва нежитлових приміщень до квартири позивачі ніякого відношення не мають. З позивачкою по справі ОСОБА_3 відповідач фактично не проживає з 2008 року, а шлюб між ними офіційно було розірваний судом в 2010 році. З 2008 року позивачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживають. З позивачем ОСОБА_4 , який є його сином, після фактичного розірвання шлюбу з позивачкою, він проживав сам, тобто без його матері позивачки ОСОБА_3 , яка ніякої участі у матеріальному та виховному процесі сина ОСОБА_4 не приймала. Всі витрати по його вихованню та матеріальному утриманні ніс виключно батько відповідач ОСОБА_6 . А вказані у позовній заяві приміщення будувалися особисто ним у 2009-2010 роках, і ніякого відношення до цього будівництва позивачі не мають.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 надали до суду відповідь на відзив, в якому заперечували той факт, що будівництво проводилось протягом 2008 2010 років лише за рахунок відповідача ОСОБА_6 , оскільки на той час ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_6 перебували у шлюбі, який було розірвано 01 серпня 2011 року, тому дані твердження відповідача не містять відповідних доказів.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їхньої участі та просили задоволити позов в повному обсязі.

Богуславська міська рада Обухівського району Київської області в судове засідання свого представника не направила, надіславши до суду листа про розгляд справи без їхнього представника.

Суд, заслухавши позивачку ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_6 , його представника, свідків та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 27 серпня 2002 виконавчим комітетом Богуславської міської ради та зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 4758 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та членам їхньої сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 належить на праві спільної (сумісної) власності квартира АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 13).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , вказана квартира має загальну площу 86,50 кв.м., із яких житлова площа 49,80 кв.м. та підсобна площа 36,70 кв.м. (том 1 а.с. 14-16).

Судом встановлено, що рішенням Богуславської міської ради п`ятого скликання за № 340-25-У від 06 грудня 2007 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_4 , загальною площею 0,2200 га, в тому числі: 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,1200 га для ведення садівництва. Вказаним рішенням вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право приватної власності на землю, розроблену організацією, яка має ліцензії на проведення робіт із землеустрою відповідно до закону вищевказаним громадянам та доручено управлінню земельних ресурсів у Богуславському районі організувати роботи по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю вищезазначеним громадянам та внести відповідні зміни до земельно облікової документації. (том 1 а.с. 206, 207).

Як вбачається із листа виконавчого комітету Богуславської міської ради за № 02-05/546 від 10.03.2020, земельна ділянка по АДРЕСА_4 , загальною площею 0,1000 га рішенням Богуславської міської ради від 06.12.2007 року № 340-25-V була передана у спільну сумісну власність 10-ти співвласникам. Одним із співвласників є ОСОБА_3 . 17 грудня 2012 року співвласники склали та посвідчили нотаріально заяву про поділ цієї земельної ділянки. Лише співвласники квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 , зареєстрували своє право на земельні ділянки, що утворилися в результаті поділу. Інформацією щодо реєстрації права власності земельної ділянки що утворилася в результаті поділу співвласниками квартири АДРЕСА_3 , виконавчий комітету Богуславської міської ради не володіє (том 1 а.с. 142).

Позивачами, на обґрунтування позовних вимог, також надано акт про передачу на зберігання встановлених межових знаків власнику (користувачу) земельної ділянки від 29 жовтня 2007 року, кадастровий план земельної ділянки, технічний звіт № 332/19.12-19 від 19 грудня 2019 року про проведення експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_12 технічного обстеження стану групи нежитлових приміщень, розташованих за адресою: буд. АДРЕСА_1 , яким встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації групи нежитлових приміщень 2008 року забудови загальною площею 81,50 кв.м. та експертний висновок протипожежного стану об`єкту № 55 від 21.12.2019, виданий експертом - СПД ОСОБА_13 про відповідність нежитлових приміщень 2008 року забудови, розташованих за адресою: буд. АДРЕСА_1 вимогам «Правил пожежної безпеки в Україні» (том 1 а.с. 61, 62-64).

Водночас, надання позивачам та відповідачу у власність земельної ділянки, на якій розміщене спірне нерухоме майно, виготовлення технічного паспорта на ці нежитлові приміщення та наданий позивачкою звіт про проведення технічного обстеження нежитлових приміщень, не є правовою підставою для визнання за позивачами права спільної часткової власності на веранду до квартири та за позивачкою ОСОБА_3 права спільної часткової власності на нежитлові будівлі, які є об`єктом самочинного будівництва, виходячи з наступного.

Так, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно із ч 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас, згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 910/2939/19 висловив таку правову позицію: «зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного».

Здійснене будівництво веранди до квартири АДРЕСА_2 та нежитлових приміщень є самочинним, так як об`єкти нерухомості збудовано без належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутні докази того, що будівництво здійснювалось на земельній ділянці, що була відведена в установленому порядку для цієї мети, оскільки позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6 не набули право власності на земельну ділянку, на якій розташовані спірні нежитлові приміщення, так як згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ними державна реєстрація прав на земельну ділянку не проведена. Це позбавляє можливості встановити факт, що об`єкти нерухомості зведені в межах земельної ділянки, яка повинна перейти у спільну власність позивачам та відповідачу згідно поданої 17 грудня 2012 року нотаріально посвідченої заяви про поділ земельної ділянки між співвласниками будинку по АДРЕСА_4 .

Судом також встановлено, що спірні приміщення веранди та нежитлові приміщення у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймались, даних щодо звернення позивачів чи відповідача до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованих веранди площею 16,20 кв.м. та нежитлових приміщень загальною площею 81,50 кв.м., а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять.

Згідно припису №П-03-1 від 03 грудня 2010 року інспекцією Державного архітектурного контролю у Київській області були виявлені порушення, а саме нежитлова будівля по АДРЕСА_4 збудована без затвердженого у встановленому законодавством робочого проекту та без дозволу інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт. ОСОБА_6 було запропоновано розробити та затвердити у встановленому законодавством порядку проектну документацію та отримати дозвіл інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт, термін виконання один місяць (т. 1 а.с. 87).

Постановою заступника начальника інспекції ДАБК у Київській області від 10 січня 2011 року на ОСОБА_6 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 850 гривень згідно ч. 3 ст. 96 КУпАП (т. 1 а.с. 93).

Вимоги припису сторонами не були усунуті, проектна документація не була розроблена, дозвіл ДАБК на виконання будівельних робіт не було отримано.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання самочинно збудованих нежитлових приміщень об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є безпідставними.

У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження №14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, що зазначено у пункті пунктах 6.31-6.33 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 947/22831/19, провадження № 61-9616св20.

Отже, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: завершення будівництва; прийняття до експлуатації; державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України та ст. 69 СК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 529/501/16-ц (провадження № 61-11479св18), від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 554/13971/15-ц (провадження № 61-10243св18).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 18 квітня 2019 року у справі №306/2140/17, звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Тобто, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності доказів про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, але в даній справі відсутні докази того факту, що позивачі звертались до компетентних державних органів для вирішення питання про узаконення самочинного будівництва.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. 376 ЦК України, 4, 5, 10, 11, 246, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та Богуславської міської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов