Справа № 346/3496/18
Провадження № 22-ц/4808/351/22
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Пацаган В.В.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею П`ятковським В.І. 30 листопада 2021 року в м. Коломиї, повний текст якого виготовлено 10 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Підгайчиківської сільської ради про визнання недійсними рішення сільської ради і державного акту та зобов`язання вчинити дії,

встановив :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом, вимоги якого збільшила під час розгляду справи, до ОСОБА_2 , Підгайчиківської сільської ради про припинення дії рішення №478 від 08 вересня 2010 року Підгайчиківської сільської ради про затвердження технічної документації зі складення державного акту на право спільної сумісної власності на землю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визнання недійсним державного акту серії ЯК № 949293, виданого ОСОБА_2 20 лютого 2012 року на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1147 га, зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу, септики, вигрібні ями та гноєсховища на межі суміжних земельних ділянок.

Позов обгрунтовано тим, що позивачка є власником 2/3 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 , а також земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. На момент отримання її батьком ОСОБА_6 у власність вказаних земельних ділянок суміжним землекористувачем сусідньої ділянки по АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_6 на своїй земельній ділянці спорудив паркан, який знаходився на відстані 15 см від межі земельних ділянок. На даний час власником сусідньої ділянки є ОСОБА_2 , яка разом з членами своєї сім`ї з 2010 року знищили існуючу загорожу та поступово спорудини нову, прихопивши при цьому частину земельної ділянки позивачки. Натомість Підгайчиківська сільська рада відмовляється визнавати факт порушення земельних прав.

Крім того, відповідачка уздовж спільної межі спорудила самовільні прибудови, каналізацію, гноєсховища, організувавши відтік води таким чином, що ділянка позивачки затоплюється, а будинок пліснявіє, стіни дають тріщини.

У лютому 2012 року ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Відповідно до листа заступника Коломийського міжрайонного прокурора від 22 травня 2013 року кординати обмінного файлу, на підставі якого було виготовлено державний акт на право власності на землю, не відповідають фактичним координатам на місцевості, відмічено зміщення координат в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 . В порушення частини 2 статті 198 ЗК України позивачці, як власниці суміжної земельної ділянки, ніхто не пропонував погодити межі із ОСОБА_2 , натомість сільською радою був складений акт. З метою уникнення погодження меж із позивачкою при виготовленні технічної документації сільською радою у погосподарські книги внесено неправдиві відомості та власником земельної ділянки зазначено матір позивачки ОСОБА_8 .

Зазначає, що площа земельної ділянки, яку отримував колишній користувач ОСОБА_7 у 1981 році становила 800 кв.м. У погосподарських книгах за 2001-2005, 2011-2014 роки площа складала вже 0,1 га, а в державному акті відповідки - 0,1147 га. А отже, рішення сільської ради від 08 вересня 2010 року №478 про затвердження технічної документації із складання державного акту на право спільної сумісної власності на землю було незаконним, оскільки технічна документація не відповідала дійсності, складена з порушенням законів, без перевірок, зазначення наземних та підземних комунікацій тощо. Крім того, рішення про затвердження технічної документації прийняте ще перед виготовленням технічної документації.

Вважаючи своє право власності на земельну ділянку порушеним, просила позов задовольнити.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції допустив неточності при з`ясуванні обставин справи, що свідчить про поверхневий підхід при прийнятті оскаржуваного рішення. Суд не звернув увагу, що непогодження меж земельної ділянки із власником не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. При цьому, вона, як суміжний землекористувач, не була належним чином повідомленою про приватизацію земельної ділянки відповідачкою, їй не було запропоновано підписати акт погодження меж. Посилається на те, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Вона уклала договори з сертифікованими проектними організаціями, проте в зв`язку з захопленням сусідкою частини її земельної ділянки не змогла завершити виготовлення технічної документації.

Наявний в матеріалах справи акт прийому передачі межових знаків складений формально без її присутності, даний акт не затверджений сесією сільської ради. Крім того, рішенням Підгайчиківської сільської ради №478 від 08 вересня 2010 року затверджено технічну документацію зі складення державного акту на право спільної сумісної власності на землю, в той час коли проектна документація ще знаходилась в проектній організації, що підтверджується затвердженим завданням на виконання робіт у документації, датованим 27 вересня 2010 року. Вважає, що технічну документацію склали з порушенням генплану забудови та з захопленням її земельної ділянки. У документації відповідачки відображено неіснуючі ділянку та будівлі, повернутими в протилежну сторону, ряд будівель не внесено, розміщення не відповідає місцевості.

Звертає увагу, що в усіх земельно-облікових документах сільської ради з 1979 року у ОСОБА_7 , а з 1990 року у його дружини ОСОБА_2 рахувалась земельна ділянка площею 0,10 га, проте через 30 років площа зросла до 0,1147 га.

З кадастрового плану земельної ділянки позивачки, виготовленого проектною організацією « ОСОБА_9 », відстань між будинками 8,15 м, що відповідає розмірам у будівельних проектах ОСОБА_6 і сусіда ОСОБА_7 . Відтак, її батько не порушував план забудови свого будинку. Натомість ОСОБА_7 допустив істотні порушення ДБН та прав позивачки при будівництві свого житлового будинку і господарських споруд. Зазначає, що відповідачці видали свідоцтво на право власності на нерухоме майно з порушенням закону, по документах співжителя ОСОБА_7 , який на той час покинув домогосподарство, а отже права на земельну ділянку в неї теж відсутні.

Вказує, що орган місцевого самоврядування на її численні звернення неправомірно відмовляється вирішувати земельний спір.

Окрім того, ОСОБА_2 здійснила самовільну в порушення Державних санітарних норм і правил будову господарських будівель, які висунула в її сторону на 0,7 м, зблокувала житловий будинок з стайнею, гноєсховищем, сечозбірником, вздовж її паркану проклала каналізацію і встановила вигрібні ями тощо. Відповідно стічні води нагромаджуються та підтоплюють земельну ділянку і будівлі позивачки.

За наведених обставин просила апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду, який правильно визначив правовідносини сторін та застосував відповідні правові норми. Вказує, що земельна ділянка позивачки не зареєстрована в Державному земельному кадастрі та не відображена на Публічній кадастровій карті. При цьому земельна ділянка відповідачки є об`єктом цивільних прав, а всі відомості про неї зберігаються у Державному земельному кадастрі.

З матеріалів справи вбачається, що межі земельних ділянок сторін були встановлені в натурі (на місцевості), докази порушення меж відсутні. При проведенні огляду і вимірюванні відстаней між межами домогосподарств у виїзному судовому засіданні встановлено, що паркан на земельну ділянку позивачки не накладається і меж її не порушує.

Звертає увагу на відсутність доказів, що саме з її вини відбувається забруднення і підтоплення відходами земельної ділянки ОСОБА_1 . Остання, на думку відповідачки, не слідкує за утриманням свого домогосподарства у належному стані, оскільки там не проживає.

Інші учасники правом на подання відзиву не скористались.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Павлюк О. В.доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Васильковський В.М.доводи скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Підгайчиківської сільської ради в судове засідання не з`явився. Враховуючи його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає, що згідно статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності немає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушеного права ОСОБА_1 , оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачкою. Позивачкою не доведено, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідають межам наданої їй у власність земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 . Водовідведення в будинку відповідачки проведено відповідно до проекту, при цьому численними комісійними обстеженнями порушень вимог санітарно-гігієнічних норм не зафіксовано.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності від 07 березня 2002 року та нотаріально посвідченого 15 травня 2002 року договору дарування належать 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 та земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 , загальною площею 3798 кв.м, призначені для їхнього обслуговування та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 16 т.1).

ОСОБА_2 є співвласницею суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1147 га кв.м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:003:0156, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 949293 від 20 лютого 2012 року (а.с. 92-93 т.1). Державний акт видано на підставі рішення Підгайчиківської сільської ради від 08 вересня 2010 року № 478, яким затверджено технічну документацію зі складання державного акта на право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1147 га, дозвіл на виготовлення якої надано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 рішенням Підгайчиківської сільської ради від 15 липня 2010 року № 450 (а.с. 127 т.2).

На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 січня 2005 року, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 (а.с. 96 том 1).

Згідно з положеннями статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України. Зокрема, частиною 9 статті передбачалось, що Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

З`ясовано, що ОСОБА_1 фактично не погоджується із існуючими межами земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , вважаючи, що при отриманні її у власність порушено межі її земельної ділянки площею 0,3798 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства.

При цьому посилалась на те, що акт встановлення межових знаків і погодження меж земельної ділянки від 08 липня 2010 року вона не підписувала. Як вбачається з акту узгоджувальної комісії сільської ради від 15 липня 2010 року, затвердженого рішенням №451 Підгайчиківської сільської ради, обмір земельної ділянки з сторони ОСОБА_8 проведено по існуючій межі (а.с. 30-31 т.1).

Актами перевірки від 10 лютого та 06 вересня 2012 року не встановлено порушень земельного законодаства ОСОБА_2 . Вказано, що остання приватизувала власну земельну ділянку, захоплення земельної ділянки з боку сусідки відсутня (а. с. 103, 230 зворот т.1).

В силу приписів частини першої статті 106 та частини першої статті 96 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з актом прийому-передачі межових знаків на збереження від 08 жовтня 2012 року, межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1147 га кв.м, закріплені межовими знаками та знаходяться на земельній ділянці (а.с. 105 т. 1).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність. Що, відповідно, також не є підставою для скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц (провадження № 61-10819св20).

Власник земельної ділянки або землекористувач згідно частини другої статті 152 ЗК України може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Згідно положень частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до вимог статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Колегія зауважує, що позивачці не відведено земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, у постійне користування у спосіб, визначений чинним законодавством. На день розгляду справи відсутнє зареєстроване її право на землекористування у Державному реєстрі речових прав, земельна ділянка не сформована та їй не присвоєно кадастрового номеру.

Разом з тим пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_1 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Вказане відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18).

В даному випадку дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Разом з тим, позивачка клопотання про признання судової земельно-технічної експертизи в суді першої інстанції не заявляла, хоча таке право їй було роз`яснено судом.

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Отже, обставини щодо порушення прав позивачки у цій справі можуть та мають доводитись на підставі висновку експертизи. Не проведення судової земельно-технічної експертизи під час розгляду цієї справи виключає можливість доведення факту порушення меж (накладання) земельної ділянки позивача.

Таким чином у справі, що переглядається, суд зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_1 не довела факт порушення свого права при оформленні права власності на земельну ділянку відповідачкою.

Нею не доведено, яким чином оскаржуване рішення сесії сільської ради порушує її права як власника земельної ділянки. Відтак, прийняте рішення, яким передано ОСОБА_2 вказану земельну ділянку у власність, є законним. Відповідно виготовлений на його підставі державний акт про право власності на земельну ділянку не порушує право позивачки та не підлягає скасуванню.

Крім того, позивачка просила демонтувати септики, вигрібні ями та гноєсховища, які встановлені ОСОБА_2 , оскільки, на її думку, ці споруди спричиняють підтоплення її земельної ділянки. З`ясовано, що вказаний спір триває давно, про що свідчать численні звернення ОСОБА_1 до різних контролюючих органів.

Як передбачено частиною 1 статті 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів тощо зобов`язані дотримуватися вимог санітарного законодавства.

Водовідведення в будинку відповідачки проведено відповідно до проекту, розробленого «КП-Прут», який узгоджено з Коломийським районним управлінням Держсанепідслужби (а. с. 97-99 т. 1).

Згідно листа голови Коломийської РДА від 04 березня 2011 року № Б-142 облаштування каналізаційної системи проведено ОСОБА_2 відповідно до проекту водовідведення від житлового будинку (т. 1 а.с. 101).

Листом начальника Коломийського районного управління Держсанепідслужби України від 31.05.2013 № 520, підтверджено, що на час комісійного обстеження (акт від 16.05.2013) септик біля житлового будинку ОСОБА_2 не переповнений, розливів нечистот на прилеглій території не виявлено. Візуальних порушень вимог санітарно-гігієнічних норм обстеженням не зафіксовано (а.с. 47 т. 3).

Натомість даних про винесення приписів контролюючими органами в зв`язку з порушенням відповідачкою санітарних норм матеріали справи не містять. Клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи для визначення дотримання відстаней у розташуванні каналізаційної системи та септика з врахуванням їх продуктивності (об`єму в метрах кубічних), розташування до межі земельної ділянки (паркану) та житлового будинку тощо позивачка не заявляла.

А отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність підстав для задоволення позову також і в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови виготовлено 06 травня 2022 року