Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/6048/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2022 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що 23 липня 2011 року між позивачкою та відповідачем - ОСОБА_3 був укладений шлюб, про що виконкомом Дротинської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області складено актовий запис №7.

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З серпня 2021 року участь відповідача у вихованні та утриманні їхніх спільних дітей є тільки частковою, тобто в той період, коли ОСОБА_3 перебуває вдома. Діти проживають разом з позивачкою у будинку, який належить її покійній бабусі ОСОБА_7 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вже досить тривалий час, позивачка самостійно несе більшу частину витрат по утриманню спільних неповнолітніх дітей, а також одноосібно їх виховує. Навіть живучи у шлюбі, на думку позивачки, відповідач не хотів забезпечувати сім`ю належним чином, хоч і мав стабільний неофіційний дохід, працюючи будівельником. Безвідповідальне відношення до сімейних обов`язків чоловіка та батька дітей, відповідачем по справі, призвело до тог, що за адресою їх спільного проживання виникла заборгованість по оплаті спожитого природного газу та за його доставку в результаті чого було припинено газопостачання. В зимовий період для вирішення цієї побутової проблеми, позивачка вимушена була у жовтні 2021 року виїхати на заробітки закордон на декілька місяців. З вказаних підстав просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 гривень щомісячно на кожну дитину.

13.01.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому фактичні обставини справи та вимоги позивача, викладені в позовній заяві, не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та заперечує проти їх задоволення. Відзив мотивує тим, що 23 липня 2011 року між Позивачем та Відповідачкою був укладений шлюб в Виконавчому комітеті Дротинської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №7 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від цього шлюбу в них народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В зв`язку з тим, що шлюб між сторонами був лише формальним, оскільки особисті відносини між Позивачем та Відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє спілкування - ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу.

В період розгляду справи в суді, діти сторін проживали разом з ОСОБА_3 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 16 грудня 2021 року - шлюб між сторонами було розірвано.

Близько 15-16 грудня 2021 року повернулась позивачка із-за кордону, забрала дітей із школи, які до цього місяцями проживали у батька і були на його повному утриманні.

На даний час діти проживають як у позивачки, так і у відповідача. Зокрема після школи доньки приходять до батька, а на вечір йдуть додому спати. Тобто, станом по сьогодні діти на однаковому утриманні як матері, так і батька.

У зв`язку з тим, що представник позивача звернувся в інтересах позивачки до суду із вказаним позовом в період коли остання перебувала закордоном, а діти в той час проживали і були на повному утриманні Відповідача ОСОБА_3 та враховуючи, що всі фактичні обставини справи, які зазначені ОСОБА_1 у своєму позові про стягнення аліментів - не відповідають дійсності, не доведені жодними належними доказами просить відмовити у задоволенні позову.

Зазначеі ним обставини існували на час подання позову, а тому підстав для подання позову не існувало, оскільки відсутній спір про право.

Відповідач просить також врахувати, що відповідно до відомостей з ДРФОПП про суми виплачених доходів з ДПС, вбачається, що жодних доходів відповідачем починаючи з І кварталу 2018 року не отримано, що спростовує посилання позивачки на високий дохід відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , вимоги позову підтримала та просила суд такі задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Додатково пояснила, що з відповідачем проживали у шлюбі, від якого у них народилися дві доньки. Разом з чоловікомвони проживали у будинку її бабусі. Приблизно в серпні минулого року вони припинили спільно проживати у зв`язку з тим, що чоловік неналежно утримував родину. Вона постійно ходила на роботу на поля і важко працювала, щоб заробити гроші. А чоловік казав, що йому соромно робити на полі. Не бажаючи утримувати і чоловіка, вона його прогнала. З того часу чоловік майже не надавав допомоги дітям. Декілька разів дав невелику суму грошей. Через те, що будинок хотіли віключити від електрики вона змушена була виїхати в жовтні за кордон, щоб не залишитися на зиму без світла. У зв`язку з відсутністю матеріального утримання з боку відповідача своїх дітей, та у зв`язку з необхідністю сплати заборгованості за комунальними платежами вона дійсно на короткостроковий період виїхала на сезонні роботи, а дітей залишила у батька. Коли була на заробітках чоловік подав на розлучення. Вважає, що короткострокове проживання дітей з батьком не звільняє його від обов`язку зі сплати аліментів на утримання дітей, а тому вимоги позову просила задовольнити.

Представник позивача - адвокат Мелай Є.М., в судовому засіданні підтримав вимоги та обставини позову та просив суд такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 , судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу з позивачкою почали проживати в с.Дротинці в будинку який належав її родичці, в подальшому відносини між ним та позивачкою погіршилися внаслідок чого вона прогнала з будинку, після чого залишила дітей з ним та виїхала на заробітки, а повернувшись забрала дітей по місцю свого проживання. За час її відсутності він звернувся з позовом до суду. Рішенням Виноградівського районного суду від 16 грудня 2021 року - шлюб між сторонами було розірвано. Від утримання дітей не відмовляється. Повернувшись ііз за кордону позивачка забрала дітей до себе і недозволяє йому бачитися із ними. Вважає, що у зв`язку з тим, що позивачка не дозволяє йому бачитися із дітьми він відповідно і не має можливості їх утримувати.

Представник відповідача - адвокат Нечаєв В.В. в судовому засіданні зазначив, що протягом перебування у провадженні суду справи, обставини неодноразово змінювалися.

Так, при поданні позову позивачка перебувала закордоном, а біти перебували з відповідачем на його утриманні. Тому вона не мала права на позов.

Однак повернувшись позивачка 16.12.2021 року забрала дітей і наразі вони проживають разом з нею.

Відповідач усвідомлює свій обов`язок утримувати дітей і буде це робити. Однак просив позивачку не чинити перешкод у спілкуванні батька із дітьми.

Щодо розміру алвментів то зазначив, що доказів матеріального становища позивачкою не вказано. Відповідач у свою чергу має змогу сплачувати аліменти у розмірі по 1500 гривень на кмісяць на кожну дитину.

також просив визначити час, з якого стягувати аліменти - датою не звернення до суду, а фактичне перебування дітей з позивачкою, тобто з 16.12.2021 року.

Заслухавши позивачку та її представника, відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89 ЦПК України).

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2011 року між сторонами був укладений шлюб про, що Виконкомом Дротинської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області складено актовий запис №7 (а.с.10).

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-12).

Також судом встановлено, та не оспорюється сторонами по справі те, що строни проживали разом в АДРЕСА_1 , а також те, що з серпня 2021 року відповідач ОСОБА_3 , не проживає за вказаною адресою.

Також встановлено, що в період з жовтня 2021 року по грудень 2021 року позивач виїхала за межі України.

За час відсутності позивача в Україні неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали з батьком, ОСОБА_3 .

Із позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір щодо утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 28.03.2022 року, за клопотанням представника відповідача, витребувано у Держприкордонслужби України відомості щодо перетину держкордону позивачкою протягом 2021 року, з якої вбачається, що позивачка 13.10.2021 р. твиїхала, а 15.12.2021 р. в`їхала на територію УКкраїни. 27.12.2021 р. - виїхала, а 28.12.2021 р. - в`їхала (а.с.93).

Вирішуючи даний спір згідно із встановленими обставинами справи та відповідними їм правовідносинами, суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як вбачається із змісту ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України).

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною другою статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

В судовому засіданні поясненнями учасників та досдіжєеними матералами справи встановлено, що основним місцем проживання дітей є місце проживання позивачки ОСОБА_1 .

Судом встановлено, та не оспорюється учасниками справи, що на час розгляду справи в суді діти проживають з матір`ю.

В свою чергу короткострокове проживання дітей з батьком, викликане внаслідок неналежного ним виконання обов`язку щодо утримання таких дітей, що змусило позивачку виїхати за межі України для тимчасових заробітків з метою погашення заборгованості зі сплати комунальних платежів в будинку в якому проживають спільні діти сторін.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

На думку суду, в зв`язку з відсутністю у сторін рішення про визначення місця проживання дітей разом з одним із батьків, свідчить про те, що діти більшість часу проживають разом з матір`ю. Короткострокове проживання дітей з батьком не викликає у матері обов`язок щодо сплати аліментів на користь батька на утримання таких дітей.

В даному випадку суд приходить до висновку, що діти проживають разом з матірю, і так чи інакше, обов`язок по їх утриманню переважно лежить на позивачці. Безумовно, утримання дітей лежить на плечах обох батьків, однак воно не зводиться лише до суми стягуваних аліментів із платника.

Це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному аспекті (крім сплати аліментів) так і в моральному аспекті (виховання дітей,навчання їхнє дозвілля і т.д.).

Згідно з положеннями статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є вичерпним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» встановлено з яких саме видів доходу мають сплачуватись аліменти.

В даному випадку, суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність у нього доходів, з яких би у нього виникла можливість сплачувати аліменти, а відомості з ДРФОПП про суми виплачених доходів з ДПС не є достатнім доказом звортнього.

Статтею 179 Сімейного кодексуУкраїни передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

У відповідності до Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років складає: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Даним мінімальним розміром прожиткового мінімуму на одну особу, держава визнає право кожної дитини на той мінімальний рівень забезпечення життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. А батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Беручи до уваги результат виконання сторонами обов`язку доказування обставин, що мають значення в справі, слід констатувати, що під час судового розгляду не встановлено і не доведено підстав для відступу від засад щодо загалом рівного обов`язку батьків у матеріальному утриманні дітей.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо.

З урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту, вимога позивача щодо розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. На кожну дитину є надмірною.

В свою чергу грошове утримання в розмірі максимально близькому до прожиткового мінімуму встановленого законом на думку суду, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

При вирішенні спору суд враховує засади рівності батьків в утриманні своєї дитини, які передбачені Сімейним кодексом України.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини в розмірі по 3000 гривень щомісячно на кожну дитину, позивачем не підтверджено належними доказами обґрунтованість такого розміру аліментів.

Беручи до уваги усі наведені обставини, виходячи з найкращих інтересів дітей, керуючись принципом розумності і справедливості, врахувавши розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, мінімальний рекомендований розмір аліментів, на одну дитину, те що обов`язок утримувати дитину до досягнення повноліття покладений на обох батьків, недоведеність витрат позивачки на дитину у розмірі, зазначеному в позові, суд вважає, що позов слід задоволити частково та стягувати з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 на утримання дітей, аліменти в розмірі по 1 500 гривень на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Окрім того, судомприймається до уваги, що відповідач інших утриманців, крім спільних дітей з позивачкою, не має.

Доводи представника відповідача про те, що його довіритель - відповідач у справі є безробітним, судом до уваги не приймається, оскільки факт наявності роботи якщо не у виключній у значній мірі залежить від відповідача. Доказів того, що він є непрацездатним, чи наявні інші обставини, що унеможливлюють його працевлаштування, суду не наведено.

Вирішуючи питання про початок стягнення розміру аліментів, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Тому стягнення аліментів необхідно розпочати з 25.11.2021 - дня звернення позивача до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів.

Судові витрати в справі, а саме судовий збір у розмірі 908 грн., відповідно до ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь держави, оскільки позивачка звільнена від їх оплати.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому судом враховано вимоги ч.1 ст.191 СК України, згідно якої аліменти на дитину та дружину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Примаючи до уваги, що порушень сторонаим при розгляді справи не встановлено, заява позивачки про винесення окремої задоволенню непідлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.223, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.180, 182, 184, 191, 192 Сімейного Кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

Вимоги позову задоволити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканки АДРЕСА_3 на утримання доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі по 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на місяць на кожну дитину але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дати звернення до суду - 25.11.2021 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 908 гривень судового збору.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03.05.2022 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо