Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 367/8426/17

провадження № 61-8830св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «КиЕвінвестбуд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєва Інна Миколаївна, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копилова Валентина Василівна, приватний нотаріус Київського нотаріального округу Караваєва Людмила Анатоліївна, відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «КиЕвінвестбуд» (далі - ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання майнових прав на квартиру, визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Позовну заяву мотивовано тим, що 26 січня 2007 року між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія КиЕвінвестбуд» та ОСОБА_7 укладено договір № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 . За умовами указаного договору замовник доручає, а фірма приймає на себе обов`язок за рахунок коштів замовника придбати житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 (будівельна адреса).

На виконання умов договору замовник перерахував на поточний рахунок фірми грошові кошти у розмірі 209 118,00 грн.

15 квітня 2008 року між ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», ОСОБА_7 та нею було укладено договір про відступлення права вимоги, на підставі якого до позивача перейшли всі права і зобов`язання замовника за основним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент підписання договору, у тому числі і право вимагати від фірми передачу частини новозбудованого житла згідно з термінами та на умовах, визначених в основному договорі, за умови виконання новим замовником у повному обсязі зобов`язань за основним договором.

У подальшому ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» видало їй довідку про сплату 100 % вартості загальної площі квартири.

Позивач зазначала, що усупереч пункту 1.8 договору № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса) від 26 січня 2007 року ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» не ввело будинок в експлуатацію в II кварталі 2008 року.

З цих підстав позивач була позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на квартиру відповідно до умов договору.

30 липня 2008 року між ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» та нею було підписано акт прийому-передачі майнових прав, а листом від 18 січня 2016 року ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» визнало за собою договірні зобов`язання.

З цих підстав позивач просила визнати за нею майнові права - право на отримання у власність після завершення будівництва будинку АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_4 , будівельна адреса: АДРЕСА_5 та введення його в експлуатацію однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , зобов`язати реєстраційну службу зареєструвати майнові права ОСОБА_1 на вказану квартиру в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У подальшому ОСОБА_1 , збільшивши позовні вимоги, зазначила про таке.

У лютому 2012 року вона дізналася, що 06 січня 2011 року спірна квартира стала об`єктом договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Миколаївської області Матвєєвою І. М. На думку позивача, цей договір суперечить вимогам чинного законодавства України і є підставою для визнання його недійсним.

Так, у договорі зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року (справа № 2-3429/10), що зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно в КП КОР Ірпінському БТІ. Це рішення суду скасовано у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 755,24 кв. м, рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2011 року.

Отже, укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 ввів в оману ОСОБА_3 щодо його права власності на зазначену квартиру, оскільки відчужив квартиру на підставі рішення суду, яке на момент укладення договору купівлі-продажу не набрало законної сили та в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції. ОСОБА_2 не був власником зазначеної квартири, а тому не мав права на укладення такого договору.

Також їй стало відомо, що ОСОБА_5 , яка придбала квартиру АДРЕСА_7 28 березня 2012 року у представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , у подальшому, 31 грудня 2013 року, уклала договір дарування цієї квартири на користь ОСОБА_6 , що підтверджується витягом з реєстру про реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсними з моменту вчинення: договір купівлі-продажу квартири від 06 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2012 року, укладений між представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; договір дарування квартири від 31 грудня 2013 року, за яким ОСОБА_5 передала у дар ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_7 ;

- визнати за нею майнові права - право на отримання у власність після завершення будівництва будинку АДРЕСА_8 , будівельна адреса АДРЕСА_5 та введення його в експлуатацію однокімнатної квартири АДРЕСА_6 ;

- зобов`язати Державну реєстраційну службу зареєструвати в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 ;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Крім того, позивач вказувала, що весь цей час ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» користувалося грошима, які ОСОБА_7 перерахував на поточний рахунок ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», виконуючи зобов`язання за договором від 26 січня 2007 року № 1/17, а вона компенсувала ОСОБА_7 за договором відступлення права вимоги від 15 квітня 2008 року кошти в сумі 209 118,00 грн. Тому просила суд стягнути з ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» 34 213,43 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, та 18 820,62 грн - процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором від 26 січня 2007 року № 1/17.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року у складі судді Оладько С. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , укладений 06 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України та порушує права ОСОБА_1 , з якою раніше було підписано договір про відступлення права вимоги за договором № 1/17 на придбання квартири від 26 січня 2007 року та акт про передачу майнових прав на квартиру.

Проте усупереч вимогам статті 256 ЦК України позивач звернулася до суду з вимогою про захист свого цивільного права поза межами строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_4 .

Оскільки суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу спірної квартири від 06 січня 2011 року, позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, які були укладені 28 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та 31 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , також не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що на квартира АДРЕСА_7 на праві власності належить ОСОБА_6 , позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею майнових прав на зазначену квартиру є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання реєстраційної служби зареєструвати майнові права на квартиру за ОСОБА_1 , оскільки відсутні підстави для вчинення реєстраційною службою зазначених дій.

Також суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у стягненні з ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» на її користь 14 833,00 грн як різницю у вартості житла, пов`язану з різним розміром житлової площі, оскільки позивачу відмовлено у позовних вимогах про визнання за нею майнових прав на спірну квартиру, право власності на яку зареєстровано за іншою особою.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» 34 213,43 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 18 820,62 грн процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором від 26 січня 2007 року № 1/17, оскільки грошові кошти у сумі 209 118,00 грн згідно з договором № 1/17 від 26 січня 2007 року були сплачені ОСОБА_7 , тоді як згідно з договором про відступлення права вимоги від 15 квітня 2008 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за основним договором від 26 січня 2017 року, за умовами якого ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» взяло на себе зобов`язання придбати та передати у власність частину новозбудованого житла. Тому посилання позивача на ті обставини, що відповідачем порушені фінансові зобов`язання перед позивачем, суд вважав безпідставним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, застосовуючи позовну давність у спорі, помилково виходив з того, що права позивача є порушеними. Проте, звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач обрала спосіб захисту порушеного права, який не передбачений ні умовами договору № 1/17 на придбання квартири від 26 січня 2007 року, ні нормами матеріального закону, які регулюють спірні договірні правовідносини. Тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про порушення прав позивача оскаржуваними договорами щодо відчуження квартири.

За змістом положень частини третьої статті 215 та частини п`ятої статті 216 ЦК України заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Натомість позивач оспорює правочини, які було укладено щодо спірної квартири іншими сторонами, права і законні інтереси позивача безпосередньо оспорюваними договорами не порушені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 просила суд скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції проігнорував наявність у позивача права вимагати від ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» передачі частини новозбудованого житла згідно з термінами та на умовах, визначених в основному договорі. Виконання умов основного договору підтверджено довідкою ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», виданою ОСОБА_1 , про сплату 100 % вартості загальної площі спірної квартири. Крім того, ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» та ОСОБА_1 підписали акт прийому-передачі майнових прав щодо спірної квартири. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає положенням статті 16 ЦК України та частини третьої статті 656 цього Кодексу.

Висновки апеляційного суду про неможливість ОСОБА_1 оспорювати договори відчуження спірної квартири, оскільки вони вчинені щодо спірної квартири іншими сторонами, є помилковими та суперечать змісту частини третьої статті 215 ЦК України.

На переконання ОСОБА_1 , договори відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є незаконними, оскільки ОСОБА_2 не був власником спірної квартири. Таке відчуження квартири порушує публічний порядок, що відповідно до пункту 2 статті 228 ЦК України вказує про нікчемність укладених договорів.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2019 року, ОСОБА_4 заперечував проти доводів ОСОБА_1 , а оскаржувану постанову апеляційного суду вважав законною та обґрунтованою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 367/8426/17 з Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року зупинено касаційне провадження у цій справі (№ 367/8426/17 (провадження № 61-8830св19)) до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року поновлено касаційне провадження у справі № 367/8426/17 (провадження № 61-8830св19).

Фактичні обставини справи

26 січня 2007 року між ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» (за текстом договору - фірма) та ОСОБА_7 (за текстом договору - замовник) укладено договір № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору № 1/17 замовник доручає, а фірма приймає на себе обов`язок за рахунок коштів замовника придбати житлове приміщення (квартиру) за адресою: АДРЕСА_5 . За фактом придбання об`єкта фірма зобов`язується передати замовнику придбану та індивідуально визначену в цьому договорі квартиру (об`єкт).

Пунктом 1.6. договору № 1/17 визначено характеристику об`єкта (квартири): район забудови - АДРЕСА_5 (будівельна адреса); серія будинку - індивідуальна; поверх - 4; номер квартири - 17; кількість кімнат - 1; загальна площа - 45,96 кв. м.

Відповідно до пункту 4.2 договору № 1/17 ціна об`єкта на момент укладення договору становила 209 118,00 грн, у тому числі ПДВ 20 % у розмірі 34 853,00 грн, яка сплачена ОСОБА_7 01 лютого 2007 року.

Факт сплати замовником грошових коштів підтверджено копією квитанції (а. с. 12-17, т. 1).

15 квітня 2008 року між ТОВ «БУК «КиЕвінвестбуд», ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору про відступлення права вимоги сторони домовились про відступлення права вимоги замовником ОСОБА_7 ОСОБА_1 як новому замовнику за договором № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 від 26 січня 2007 року, укладеним між замовником та фірмою, за умовами якого фірма взяла на себе зобов`язання придбати та передати у власність замовнику частину новозбудованого житла, а саме 1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загально площею 45,96 кв. м, що розташована на четвертому поверсі, відповідно до основного договору.

На підставі договору про відступлення права вимоги до нового замовника переходять всі права і зобов`язання замовника за основним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент підписання цього договору, у тому числі право вимагати від фірми передачі частини новозбудованого житла згідно з термінами та на умовах, визначених в основному договорі, за умови виконання новим замовником в повному обсязі зобов`язань за основним договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення права вимоги новий замовник на момент підписання сторонами цього договору повністю сплатив/компенсував замовнику кошти, затрачені на придбання квартири, сплачені забудовнику на виконання основного договору, в сумі 209 118,00 грн. Замовник не має ніяких претензій до нового замовника. Наведені обставини справи підтверджуються копією зазначеного договору (а. с. 18-20, т. 1).

Згідно з довідкою ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», виданою ОСОБА_1 16 квітня 2008 року, ОСОБА_1 внесла на розрахунковий рахунок ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» 100 % вартості загальної площі квартири (а. с. 21, т. 1).

30 липня 2008 року між ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» та ОСОБА_1 був підписаний акт прийому-передачі майнових прав, за умовами якого позивач має право розпоряджатися своїми майновими правами на квартиру АДРЕСА_1 , на власний розсуд (а. с. 22, т. 1).

Рішенням Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради від 07 квітня 2009 року № 74 за заявою ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» від 06 квітня 2009 року присвоєно адресний номер вісімдесятип`ятиквартирному житловому будинку (незавершеного будівництва, готовністю 95 %) загальною площею 5757,4 кв. м, житловою площею 2291,0 кв. м, що розташований на земельній ділянці 1,6995 га в АДРЕСА_6 (згідно з договором оренди земельної ділянки від 18 грудня 2005 року), АДРЕСА_4 (а. с. 23, т. 1).

11 червня 2015 року Гостомельська селищна рада ухвалила рішення

№ 1056-55-VІ про перейменування вулиць та провулків у селищі Гостомель, згідно із яким назву АДРЕСА_6 , що підтверджено довідкою Гостомельської селищної ради від 07 лютого 2017 року вих. № 03-02/270 (а. с. 24, т. 1).

Встановлено, що 06 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Миколаївської області Матвєєвою І. М.

28 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського округу Київської області Копиловою В. В., який зареєстрований в реєстрі за № 277 (а. с. 59, т. 1).

31 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л. А., який зареєстрований в реєстрі за № 2623 (а. с. 124, т. 1).

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року у справі за позовом ТОВ «Вірджині» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_8 , про визнання договору недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Вірджині», ОСОБА_8 , третя особа - КП «Ірпінське БТІ», про визнання договору таким, що відбувся, та визнання права власності, задоволено зустрічний позов, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартири у будинку АДРЕСА_4 , у тому числі і на спірну квартиру АДРЕСА_6 .

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2011 року рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року у частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 було скасовано, що підтверджується копією рішення суду (а. с. 89-92, т. 1).

При цьому також встановлено, що 06 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Миколаївської області Матвєєвою І. М.

Встановлено, що ОСОБА_1 у 2012 році зверталась до суду із позовом до ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та визнання майнових прав на квартиру (справа № 1013/3832/2012).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 березня 2012 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду (а. с. 97, т. 1).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2012 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із неявкою позивача у судові засідання (а. с. 101, 102, т. 1).

18 квітня 2018 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 193-195, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо ефективності обраного позивачем способу захисту

Звертаючись до суду з вимогою про визнання майнових прав, які полягають у праві на отримання у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , будівельна адреса АДРЕСА_5 та введення його в експлуатацію, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, зокрема положеннями статей 177, 190 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із неефективності обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, оскільки відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 від 26 січня 2007 року, укладеного між ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» та ОСОБА_7 , за фактом придбання об`єкта фірма зобов`язалася передати замовнику придбану та індивідуально визначену в договорі квартиру (об`єкт). Це зобов`язання не передбачає нічого спільного з набуттям будь-яких прав на спірну квартиру, у тому числі і майнових, та не є договором будівельного підряду, а є договором доручення, в якому права та обов`язки обумовлені виключно придбанням житлового приміщення за рахунок коштів замовника.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначеною нормою визначено об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 13 травня 2019 року у справі № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України) (п. 146). Отже, саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти (п. 147). Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України) (п. 149).

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в тих випадках, коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 обрала спосіб захисту порушеного права, який не передбачений ні умовами договору, ні нормами матеріального закону, які регулюють спірні договірні правовідносини, є таким, що зроблено на підставі неправильного застосування норм матеріального права, а отже, не може бути покладено в основу рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог

Предметом позову у цій справі є вимоги ОСОБА_1 1) про визнання недійсними з моменту вчинення договору купівлі-продажу квартири від 06 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2012 року, укладеного між представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , договору дарування квартири від 31 грудня 2013 року, за яким ОСОБА_5 передала у дар ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_7 ; 2) про визнання за ОСОБА_1 майнових прав - права на отримання у власність після завершення будівництва будинку АДРЕСА_8 , будівельна адреса АДРЕСА_5 та введення його в експлуатацію однокімнатної квартири АДРЕСА_6 ; 3) про зобов`язання Державної реєстраційної служби зареєструвати в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 .

Проаналізувавши підстави звернення до суду з указаним позовом, норми матеріального права України, які регулюють спірні правовідносини, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з подальшим повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 331 ЦК України визначено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначеними нормами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору № 1/17 замовник доручає, а фірма приймає на себе обов`язок за рахунок коштів замовника придбати житлове приміщення (квартиру) за адресою: АДРЕСА_5 . За фактом придбання об`єкта, фірма зобов`язується передати замовнику придбану та індивідуально визначену в цьому договорі квартиру (об`єкт).

Пунктом 1.6 договору № 1/17 визначено характеристики об`єкта, який фірма придбає за цим договором, а саме квартира АДРЕСА_1 . Дата введення будинку в експлуатацію I квартал 2007 року, дата передачі будинку під заселення II квартал 2007 року.

За змістом підпунктів 3.1.2, 3.1.3 договору замовник зобов`язується передати кошти, визначені в пункті 4.2 цього договору, фірмі за ціною 1 кв. м, яка зафіксована на момент підписання договору; вносити кошти до 02 лютого 2007 року у сумі 209 118,00 грн.

Фірма зобов`язана закріплювати об`єкт за замовником та гарантувати відсутність вимог третіх осіб відносно об`єкта; надавати замовнику інформацію, що стосується питань будівництва об`єкта; видати замовнику в разі внесення суми, визначеної в пункті 4.2 цього договору, в повному обсязі довідку про внесення коштів для придбання квартири АДРЕСА_6 в розмірі 100 % (підпункти 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6).

Протягом 30 днів після введення будинку в експлуатацію фірма зобов`язана видати замовнику документи для оформлення права власності на квартиру, звіт про виконання договору та акт прийому-передачі об`єкта (підпункт 3.2.7), а передача квартири у власність замовнику здійснюється фірмою протягом одного місяця з моменту передачі таких документів (пункт 7.1).

Відповідно до пункту 4.2 договору № 1/17 ціна договору становить 209 118,00 грн.

Пунктом 5.4 договору № 1/17 визначено, що протягом строку, встановленого в пункті 5.3, зауваження про неналежну якість квартири, що буде побудована за цим договором, від її нового власника, який не був стороною цього договору, приймаються фірмою лише в порядку, передбаченому цим договором.

В разі несвоєчасного, із затриманням більше ніж на один календарний місяць введення об`єкта в експлуатацію з вини фірми, остання сплачує штраф в сумі 3 % від загальної суми, яку замовник передав на виконання умов цього договору (пункт 5.6 договору).

На виконання умов вказаного договору на поточний рахунок ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» замовником було перераховано кошти в розмірі 209 118,00 грн, тобто повністю виконано взяті на себе зобов`язання, що підтверджується довідкою ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» про сплату 100 % вартості загальної площі квартири від 16 травня 2008 року (а. с. 21, т. 1).

ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» усупереч умовам договору свої зобов`язання не виконало.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки умовам договору № 1/17 на придбання квартири від 26 січня 2007 року в цілому, не встановив дійсну правову природу правовідносин, які виникли між сторонами правочину, що фактично полягає у будівництві об`єкта нерухомого майна.

За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що зміст договору № 1/17 на придбання квартири від 26 січня 2007 року не передбачає нічого спільного з набуттям будь-яких прав на спірну квартиру, у тому числі і майнових, та не є договором будівельного підряду, а є договором доручення, в якому права та обов`язки обумовлені виключно придбанням житлового приміщення за рахунок коштів замовника, є помилковим.

У якості ще однієї підстави для відмови у визнанні договорів відчуження спірної квартири недійсними суд апеляційної інстанції вказав неможливість оспорювати такі правочини позивачем, оскільки вони вчинені щодо спірної квартири іншими сторонами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки позивач має законний інтерес щодо спірної квартири, що, серед іншого, підтверджено договором № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 та договором про відступлення права вимоги від 15 квітня 2008 року.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також слід звернути увагу на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомості закінчений будівництвом та введений в експлуатацію. Разом з цим, ця обставина має важливе значення для правильного вирішення справи по суті.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що оскільки спірна квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном, до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього. Однак суд не дослідив питання, чи закінчений будівництвом спірний об`єкт нерухомості та чи введений він в експлуатацію.

Щодо строку позовної давності

Підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про визнання майнових прав на квартиру визначено звернення позивача до суду з пропуском строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, і незаявлення нею клопотання про його поновлення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У цій справі для з`ясування того, з якого моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, необхідно враховувати, чи станом на момент звернення до суду з указаним позовом сторони виконали зобов`язання за договором та чи введено будинок в експлуатацію.

Пунктом 6.1 договору від 26 січня 2007 року № 1/17 на придбання квартири АДРЕСА_1 передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до повного виконання умов цього договору всіма сторонами.

Згідно з пунктом 7.1 цього договору передача квартири у власність замовнику здійснюється фірмою протягом одного місяця з моменту передачі відповідних, визначених підпунктом 3.2.7 документів замовнику. На підставі отриманих від фірми документів, визначених підпунктом 3.2.7 цього договору, замовник оформлює право власності на квартиру, яка є об`єктом за цим договором.

Протягом 30 днів після введення будинку в експлуатацію фірма зобов`язана замінити видану довідку про внесення коштів для придбання квартири АДРЕСА_6 в розмірі 100 % (після повної оплати), на аналогічну, але видану новим числом (оновлену), надати замовнику цей договір, довідку БТІ, довідку про відсутність заборгованості перед місцевою радою у зв`язку із відрахуванням на соціальну та транспортну інфраструктуру населеного пункту, акт державної комісії про введення будинку в експлуатацію для оформлення права власності на квартиру, звіт про виконання договору та акт прийому-передачі об`єкту (підпункт 3.2.7).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України 2004 року; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).

У справі, яка переглядається у порядку касаційного провадження, ОСОБА_1 пред`явила вимоги до ТОВ «БІК КиЕвінвестбуд» про визнання майнових прав на квартиру, а також до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.

ОСОБА_4 подав заяву про застосування позовної давності, тоді як ТОВ «БІК КиЕвінвестбуд» як відповідач за вимогою про визнання майнових прав на квартиру, заявленою позивачем, такої заяви до суду не подавав.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи судами проведено неповно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 оскаржує постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року. Проте згідно зі статтею 400 ЦПК України та наведених вище підстав колегія суддів не може залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) та від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), щодо обрання інвестором належного способу захисту свого майнового права на об`єкт інвестування залежно від того, чи введено об`єкт будівництва в експлуатацію, та у разі встановлення належного способу захисту і обгрунтованості позовних вимог правильно застосувати інститут позовної давності, з урахуванням вище викладеного.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк