УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 686/18359/21

провадження № 61-3099ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про стягнення моральної шкоди в сумі 10 млрд. грн., завданої незаконною дією слідчого судді Кирик О. В.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Кирик О. В. в ухвалі від 08 липня 2021 року у справі № 686/17381/17 ОСОБА_1 було надано статусу підозрюваного, чим було порушено презумпцію невинуватості, оскільки вказана суддя, на переконання позивача перевищивши надані їй повноваження, внесла завідомо неправдиві відомості в офіційний документ, чим порушила його права, честь і гідність та як наслідок заподіяла йому моральну шкоду у розмірі 10 000 000 000 грн.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не було доведено склад цивільного правопорушення: протиправність поведінки заподіювача, факт заподіяння шкоди і її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок завданої шкоди із протиправним рішенням, дією або бездіяльністю конкретної посадової особи

22 березня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норми статей 16 і 23 ЦК України без врахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, тобто, ОСОБА_1 оскаржує судові рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, в рішенні зазначив, що зі змісту позовних вимог та безпосередньо підстав позову вбачається, що позивач фактично висловлює незгоду зі змістом ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Кирик О.В. від 08 липня 2021 року у справі №686/17381/17, тоді як позовні вимоги заявлені до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП).

На переконання позивача саме ВРП є належним відповідачем за цими позовними вимогами як орган, який має широке коло повноважень, пов`язаних з належною організацією діяльності судової системи України.

Аналіз положень статті 131 Конституції України та статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у яких визначено коло повноважень ВРП, а також статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що ВРП не наділена повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання ним строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.

ВРП і її дисциплінарні органи мають право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах визначеної законом процедури дисциплінарного провадження. Поза цією процедурою закон не допускає можливості здійснення ВРП оцінки дій судді при відправленні правосуддя.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази й надавши їм належну оцінку, враховуючи зазначені положення закону, обґрунтовано виходив з того, що Вища рада правосуддя не є належним органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна в спірних правовідносинах.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди незаконністю дій чи бездіяльністю саме Вищою радою правосуддя, що не пов`язані із виконанням нею своїх безпосередніх обов`язків, суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Верховний Суд уже викладав у своїх постановах від 12 серпня 2021 року у справі № 686/25399/20 та від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19 висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, і суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення відповідно до таких висновків, підстав для відступлення від яких Верховний Суд не вбачає.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій під час вирішення справи не було застосовано правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки правовий висновок, на який посилається скаржник, викладений у справі за інших фактичних обставин. Так у справі № 216/3521/16 розглядалися позовні вимоги, заявлені фізичною особою до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про стягнення моральної шкоди.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров