Ухвала

Іменем України

27 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 310/8782/20

провадження № 61-2620ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Бердянська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк, тривалістю два місяці, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його брата ОСОБА_4 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Він як спадкоємець другої черги не звертався із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав, що син спадкодавця ОСОБА_3 , який проживає в Російській Федерації, не прийняв спадщину після смерті батька. Нотаріус не повідомив його своєчасно про відкриття спадщини і про коло спадкоємців, а він проживає на значній відстані від ОСОБА_5 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не довів наявності перешкод й об`єктивних труднощів, які могли б вплинути на своєчасність подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, зокрема засобами поштового зв`язку, враховуючи його місце реєстрації та роботи. Крім цього, судами не встановлено недобросовісності або порушень в діях нотаріуса щодо виконання ним вимог, передбачених статтею 63 Закону України «Про нотаріат», з огляду на дату звернення ОСОБА_2 до нотаріальної контори і дату надіслання письмового повідомлення ОСОБА_1

17 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Каларашу А. А., судді, які входять до складу колегії: Петров Є. В., Ткачук О. С.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О. Повторний автоматизований розподіл відбувся у зв`язку з увільненням від роботи на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони судді Калараша А. А.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не дали їм об`єктивної оцінки, та неправильно застосували норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). В межах шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 він не подав заяви про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що на той час він об`єктивно вважав, що спадкодавець не мав жодного майна, яке підлягало спадкуванню. Тобто звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини було юридично недоцільно. В постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 вказано: право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Пропущений ним строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним. Крім цього, він є єдиним спадкоємцем, який має право на прийняття спадщини, оскільки син спадкодавця - ОСОБА_3 визнав позов. Згідно з вищевикладеними висновками Верховного Суду України наведені ним в позовній заяві обставини є поважними.

Наведені доводи є обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , який постійно проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його син ОСОБА_3 - громадянин Російської Федерації, який не прийняв спадщину.

ОСОБА_1 є рідним братом спадкодавця - спадкоємцем другої черги.

ОСОБА_2 є вдовою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , - батька позивача і спадкодавця ОСОБА_4 .

До складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , увійшла 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_4 фактично прийняв після смерті свого батька ОСОБА_6 , однак юридично не оформив, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину і після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , і після смерті сина ОСОБА_4 , оскільки з 1984 року постійно проживає і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою від 15 березня 2021 року № 248225394 нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний № 23014373, загальною площею 52,4 кв. м, житловою площею 29,2 кв. м - з 22 квітня 2008 року належить ОСОБА_6 (1/2 частка) та ОСОБА_2 (1/2 частка) на праві приватної спільної часткової власності.

16 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на підставі статті 1264 ЦК України та зазначила в заяві про наявність спадкоємця другої черги - позивача ОСОБА_1

17 жовтня 2020 року Бердянська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та роз`яснила спадкоємцю право на звернення до суду з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

30 жовтня 2020 року, тобто після спливу більше, ніж одного року після відкриття спадщини, позивач письмово повідомив нотаріуса про намір звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, судами встановлено, що 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 126 000 грн за відмову від спадщини у квартирі АДРЕСА_1 . Того ж дня приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В. Г. засвідчено справжність підпису ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на заявах про відмову від спадщини, що залишилася після смерті їх батька ОСОБА_6 на користь дружини спадкодавця - ОСОБА_2 . Вказані заяви ОСОБА_2 не здала до нотаріальної контори та не оформила своїх спадкових прав після смерті чоловіка ОСОБА_6 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 травня 2021 року у справі № 128/881/19 (провадження № 61-2147св21) про те, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про смерть спадкодавця, наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Встановивши, що позивач не довів наявності перешкод й об`єктивних труднощів, які могли б вплинути на своєчасність подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, зокрема засобами поштового зв`язку, враховуючи його місце реєстрації та роботи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи заявника про те, що він не подав заяви про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що об`єктивно вважав, що спадкодавець не мав жодного майна, яке підлягало спадкуванню, не заслуговують на увагу, так як за вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду необізнаність особи про наявність спадкового майна не є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Аргументи касаційної скарги не свідчать про застосування апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні норм ЦК України, зокрема статей 1220, 1222, 1269, 1270,1272, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, зокрема в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, на яку послався заявник. Навпаки, висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Верховного Суду України.

В цілому доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суди попередніх інстанцій оцінили зібрані у справі докази та виклали в оскаржуваних судових рішеннях свої висновки щодо такої оцінки. Натомість заявник не вказав, які саме докази суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

З огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі посилання заявника на недослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки за змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України вказана обставина може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу).

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Бердянська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко