ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3980/22 Справа № 200/7076/15 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Барильської А.П.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

сторони:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Цитульським В.І. у місті Дніпрі, повний текст рішення суду складено 19.11.2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ( надалі- Банк), звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який в подальшому уточнив.

В обґрунтування уточненого позову зазначено, що 05 травня 2008 року у між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DN81AR19760070, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 72532 гривні 75 копійок на термін до 12 квітня 2013 року. Відповідач зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням ним і комісію у терміни та на умовах, передбачених договором.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, видавши ОСОБА_1 грошові кошти.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DN81AR19760070 від 05.05.2008 року, між Банком та відповідачем ОСОБА_2 05.05.2008 року було укладено договір поруки.

Однак відповідачі своїх зобов`язань за кредитним договором не виконують належним чином, внаслідок чого, станом на 06 січня 2015 року, утворилася заборгованість у сумі 174202 гривні 92 копійки, яка складається з: 24994,97грн. - заборгованість за кредитом; 12954,83грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 19804,02 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 107915,63 грн.- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 250 грн.- штраф ( фіксована частина), 8283,47 грн. - штраф ( процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідачів, солідарно, н та судові витрати у сумі 1 742 гривні 03 копійки.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2021 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що кредитний договір не укладено, оскільки між Банком та ОСОБА_1 05.05.2008 року було укладено кредитний договір №DN81AR19760070. Банк виконав умови договору і надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 72532.75 грн., а відповідачі, в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконали, кредит не повернули в повному обсязі.

Крім того, відповідачі визнали факт укладання кредитного договору у судовому засіданні та заперечували у задоволені позову з тих підстав, що Банк не повідомив їх про збільшення відсотків за користування кредитом.

Крім того, суд, відмовляючи у задоволенні позову, не навів розрахунок, згідно якого у ОСОБА_1 відсутні грошові зобов`язання перед Банком.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 05 травня 2008 року у між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DN81AR19760070, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 72532 гривні 75 копійок на термін до 12 квітня 2013 року.

Відповідач зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням ним і комісію у терміни та на умовах, передбачених договором.

Згідно п. 4.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язався за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту сплачувати проценти за ставкою, визначеною у договорі.

Пунктом 6.3.1 Договору передбачено право Банку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом.

Згідно пункту 14.9 Договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за Договором понад 30 календарних днів, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання.

Згідно графіку повернення кредитних коштів, відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний щомісячно до 18 числа вносити Банку кошти на погашення кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DN81AR19760070, 05.05.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Згідно п.2 Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 72532.75грн..

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на невиконання відповідачами умов Кредитного Договору та Договору поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 06 січня 2015 року, становить 174 202 гривні 92 копійки, та складається з: 24994,97грн. - заборгованість за кредитом; 12954,83грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 19804,02 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 107915,63 грн.- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 250 грн.- штраф ( фіксована частина), 8283,47 грн. - штраф ( процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що у наданому розрахунку заборгованості не вказано про надання кредиту та згідно цього розрахунку вбачається відсутність боргових зобов`язань у відповідача ОСОБА_1 перед Банком.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 не виконав умови договору кредиту. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 06 січня 2015 року, заборгованість за тілом кредиту, становить 24994,97грн., зазначений розрахунок перевірений колегією суддів і колегія суддів з ним погоджується.

Згідно пункту 17.1.6 Кредитного договору, процентна ставка складає 9,6% річних. Пунктом 6.3.1 передбачено право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в України. При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Як вбачається із матеріалів справи, з 01.02.2009 року Банком збільшена процентна ставка за кредитним договором з 9,6% до 15,60%. Однак належних доказів на підтвердження направлення відповідачу ОСОБА_1 повідомлення про збільшення відсоткової ставки позивачем не надано.

При цьому, посилання позивача на реєстр відправлення заказної кореспонденції колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки він не містить доказів належного направлення ОСОБА_1 листа від 25.12.2008 року про збільшення відсоткової ставки.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно умов кредитного договору від 05 травня 2008 року № DN81AR19760070, останній отримав кредит в сумі 72532 гривні 75 копійок на термін до 12 квітня 2013 року.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

З аналізу наведених вище норм закону, вбачається, що право на застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у кредитора виникає з моменту закінчення строку дії договірних правовідносин, тобто, у даному випадку з 13.04.2013 року.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за збільшеною відсотковою ставкою, яка не була погоджена між сторонами, тому колегією суддів здійснено власний розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за погодженою сторонами відсотковою ставкою (9.6% річних:12 місяців= 0,8% на місяць) , відповідно заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 01.02.2009 року по 12.04.2013 року у відповідача відсутня, виходячи з наступного розрахунку: 24994,97грн грн. (сума заборгованості за тілом кредиту):100*0,8 (відсоткова ставка на місяць)46 місяці= 9198,15грн.. Однак, зважаючи на те, що за відповідачем за період до 01.02.2009 року відсутня заборгованість за процентами за користування кредитом, а за період з 01.02.2009 року по 13.04.2013 року сплачено у рахунок процентів за користування кредитом 12617.68 грн., у відповідача відсутня заборгованість по процентам за користування кредитом у період з 05.05.2008 року по 12.04.2013 року.

Позовних вимог щодо стягнення процентів за прострочення виконання зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 13.04.2013 року по 06.01.2015 року задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у наданому розрахунку заборгованості не вказано про надання кредиту та згідно цього розрахунку вбачається відсутність боргових зобов`язань у відповідача ОСОБА_1 перед Банком, оскільки на переконання колегії суддів, матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження отримання відповідачем по справі ОСОБА_1 кредитних коштів та на підтвердження наявності заборгованості за тілом кредиту, розмір якого відповідачами не спростовано та не надано доказів відсутності боргових зобов`язань.

В той час, як Банком надано розрахунок заборгованості по договору кредиту. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст.550 ЦК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заборгованість відповідача ОСОБА_1 по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором № DN81AR19760070 від 05.05.2008 року, з урахуванням отриманих та сплачених ним кредитних коштів, які зазначені у рахунку позивача, за період з 05.05.2008 року по 12.04.2013 року, а саме по останній день строку дії кредитного договору, за який згідно розрахунку заборгованості позивачем розраховувалась пеня, складає 50310, 37грн.(68458,30 грн., яка розраховується за наступною формулою: пеня = пеня 1 + пеня 2, де пеня 1 розраховується у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо сплати процентів у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення, пеня 2 = у випадку порушення зобов`язання щодо повернення основної суми в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки - сплачена відповідачем ОСОБА_1 пеня у розмірі 18147,93 грн = 50310,37 грн..

Згідно ч.3ст.551 ЦК України, розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України,з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків або ж за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного СудуУкраїнивід 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, Постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 314/3057/16-ц.

Під розміром збитків за змістом ч.3 ст.551 ЦК України слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків (правовий висновок Верховного Суду України у Постанові від 14 жовтня 2016 року у справі №6-473 цс16).

При цьому, обов`язковим є встановлення судом інших обставин, які мають істотне значення. Це питання є оціночним і вирішується на підставі аналізу конкретної ситуації. Зокрема, істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов`язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

З урахуванням обставин справи, та враховуючи ступінь виконання відповідачем зобов`язання та положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо балансу договірних прав та відносин, положення ч.3 ст.551 ЦК України,колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені до 25000 грн., що відповідає загальним засадам цивільного судочинства, оскільки розмір неустойки (пені) є несправедливо непомірним тягарем для відповідача.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової), колегія суддів приходить до висновку про відмову в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до 14.9 Кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов"язання за кредитним договором понад 30 календарних днів, Банк має право нараховувати, а позичальник зобов"язується сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Одночасно, п. 14.2,14,3 кредитного договору визначено, що в разі порушення зобов"язань зі сплати тіла кредита та процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка розраховується по формулі встановленій в п.п.14.2,14,3 кредитного договору.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

В даному випадку Кредитним договором передбачено одночасне застосування двох видів неустойки - штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає неправомірним застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору - пені та штрафу.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за користування кредитом у розмірі 19804.02 грн. з наступних підстав.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як обслуговування заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц, провадження № 61-29646св18, Постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17, провадження № 61-45662св18, Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно пункту 4.3 Кредитного договору, позичальнику було встановлено сплату щомісячної винагороди за обслуговування кредиту.

Відповідно пункту 17.1.8 Кредитного договору, винагорода Банку за проведення додаткового моніторингу відповідно до п.16.9, складає 0,80% від суми наданого кредиту, щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів констатує, що положення пункту4.3, 17.1.8, Кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за користування кредитом, щомісячно, в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у Постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862св18.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що оскільки пункти 4.3, 17.1.8 Кредитного договору є нікчемними на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то позовні вимоги в частині стягнення комісії за користування кредитом не підлягають задоволенню.

За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором 49994,97 грн.. яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 24994,97 грн. станом на 06.01.2015 року, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 25000грн. за період з 05.05.2008 року по 12.04.2013 року.

При цьому не підлягає задоволенню заява про застосування строків позовної давності ( а.с.66,101) з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Частиною п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п.14.11 Кредитного договору, сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Останній платіж за кредитним договором внесений відповідачем ОСОБА_1 05.07.2010 року, з данним позовом ПАТ КБ"Приватбанк" звернувся 02 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позову про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що порука є припиненою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст.559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинення поруки у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п. 2 Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов"язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 4 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання божником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п. 13 Договору поруки, зміни і доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди.

Як вбачається із матеріалів справи, Банком, починаючи з 01.02.2009 року збільшена відсоткова ставка за кредитом з 9.6% до 15,60%. При цьому, у порушення п. 13 Договору поруки, будь-якої додаткової угоди з поручителем ОСОБА_2 укладено не було.

Таким чином, внесення змін до основного зобов`язання, забезпеченого порукою свідчить про дії Банку на зміну умов кредитного договору, які не погоджені з поручителем і якими збільшений обсяг відповідальності, що згідно ч.1 ст. 559 ЦК України є правовою підставою для припинення поруки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем сплаченого при подачі позову 1742.03грн. та при подачі апеляційної скарги 2613.05 грн, тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів, з врахуванням положень статті 141 ЦПК України, вважає за необхідне відшкодувати позивачу понесені витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 1124,92грн. ( 49994,97 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 4355.08 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 174202.92 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог та стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 49994,97 грн.. яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 24994,97 грн., станом на 06.01.2015 року, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 25000грн. за період з 05.05.2008 року по 12.04.2013 року. В іншій частині в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 49994,97 грн.. яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 24994,97 грн., станом на 06.01.2015 року, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 25000грн. за період з 05.05.2008 року по 12.04.2013 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судовий збір в сумі 1124,92грн..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 02 травня 2022 року.

Головуючий: суддя А.П.Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р.Куценко