Справа № 946/878/22
Провадження № 2/946/2180/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 липня 2022 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Сивакова В.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського агротехнічного фахового коледжу про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, а також стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви

1.1. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ізмаїльського агротехнічного фахового коледжу (надалі коледж), в якому просив:

(І) визнати незаконним та скасувати наказ №102-к від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення його від роботи;

(ІІ) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 року по день ухвалення судового рішення або допущення до роботи;

(ІІІ) стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.11.2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням №1 від 02.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» та повідомлено про вимогу у строк до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень про проведення профілактичних щеплень. Одночасно ОСОБА_1 попереджено, що у разі ненадання одного із зазначених документів, з 08.11.2021 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, що, на його думку, є грубим порушенням статті 19 Конституції України. Також, 05.11.2021 року т.в.о. директора коледжу видано наказ №102-к від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи», яким відповідно до пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року, ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року №1645-III, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 04.10.2021 року за №2153, його відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Вважає, що для відсторонення від роботи відсутня законна підстава, оскільки ним не порушувалось законодавство про працю. Нормами ст.46 КЗпП не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи як відмова виконувати розпорядження державного органу. Статтею 12 Закону №1645-III, на яку відповідач посилається у наказі, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим. Ні Перелік, ні жоден інший нормативно-правовий акт не передбачає можливості відсторонення не вакцинованих працівників. Обов`язкової вакцинації від COVID-19 в цьому Переліку немає та Законом №1645-III не встановлена, а нормативно-правовий колапс викликаний виключно діями влади. Крім того, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 року за №3018 закріплено, що вакцинація від короно вірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Так як всі вакцини від COVID-19 в даний час не пройшли всі етапи випробування, тобто є експериментальними, то вони у відповідності до ст.28 Конституції України можуть застосовуватись лише добровільно. Вакцинуватись чи ні вирішує сам пацієнт, адже це його право, а не обов`язок. Відмова працівника від вакцинації не дає права роботодавцеві застосовувати будь-які заходи впливу. Також звернув увагу, що рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території України головним державним санітарним лікарем України не приймалося, а було лише прийнято рішення про затвердження переліку професій. До цього часу не прийнято рішення уповноваженого органу про визнання COVID особливо небезпечною інфекційною хворобою або про масове поширення небезпечної інфекційної хвороби. Офіційного рішення влади про визнання COVID епідемією не було. Обмеження прав громадян на працю можливе лише в умовах військового або надзвичайного стану. Про зміну істотних умов праці позивача не пізніше як за два місця не повідомлено. Також в оспорюваному наказі відсутнє посилання на зафіксований у встановленому законом порядку факт відмови від профілактичного щеплення від COVID, що є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону №1645-III. Вимога відповідача надати конфіденційну інформацію про стан здоров`я позивача без його згоди є незаконною.

ІІ. Процедура та позиції учасників

2.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 02.02.2022 року, справа №946/878/22 передана на розгляд судді Жигуліна С.М.

2.2. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2022 року, справа №946/878/22 передана на розгляд судді Бальжик О.І

2.3. 13.05.2022 року ухвалою суду справу прийнято суддею Бальжик О.І. до свого провадження та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ст.274 ЦПК України

2.4. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав у повному обсязі та наполягав на її задоволенні на підставі викладених у ній доводів.

2.5. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, надавши відзив на позовну заяву (а.с.38-44). Так, 06.09.2021 року видано наказ №46-а «Про можливі зміни в умовах оплати праці», відповідно до якого при встановлені «жовтого» рівня епідеміологічної безпеки потрібно мати мінімум 80% повністю вакцинованого персоналу для продовження очної форми навчання. При переході на дистанційне навчання та у випадку скорочення видатків на заробітну плату, будуть вжиті заходи по зміні умов оплати праці всіх працівників коледжу. З цим наказом працівники коледжу, в тому числі позивач, були ознайомлені 15.09.2021 року на загальних зборах працівників коледжу. Деякі працівники, в тому числі ОСОБА_1 , відмовились підписуватись в ознайомлені з цим наказом, про що було складено відповідний акт. 05.11.2021 року коледж письмово повідомив під підпис позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. При цьому, позивач не надав коледжу документ, який би підтверджував наявність профілактичного щеплення або довідки про абсолютні протипоказання для проведення відповідного щеплення. Тому, наказом Ізмаїльського агротехнічного коледжу №102-к від 05.11.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 року у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення на строк до здійснення щеплення, але не більше ніж до закінчення карантину. Отже, термін відсторонення встановлювався до усунення причин, що його зумовили. 08.11.2021 року позивача було ознайомлено з оспорюваним наказом, однак від підписання наказу позивач відмовився, про що було складено відповідний акт, який позивач підписав. Статтею 46 КЗпП передбачено відсторонення від роботи з інших підстав. Професія викладача віднесена до переліку професій, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Негативних висновків про незаконність чи невідповідність нормативних актів з цього питання не приймалось. COVID-сертифікат у відповідності до діючого законодавства не є медичною таємницею. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя та здоров`я її громадян. На виконання наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380 було видано наказ по коледжу «Про відновлення на роботі відстороненого працівника» від 03.03.2022 року та викладача ОСОБА_1 було відновлено на посаді. Відповідно до наказу по коледжу позивача було звільнено з посади за згодою сторін з 15.03.2022 року. Таким чином, наказ про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства. Також, на думку представника відповідача, відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи.

2.6. Під час розгляду справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом

3.1. Відповідно до наказу №76-к від 28.08.2017 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду викладача з 01.09.2017 року за контрактом до Ізмаїльського технікуму механізації та електрифікації сільського господарства (а.с.15).

3.2. Відповідно до наказу МОН України №1088 від 11.10.2018 року Ізмаїльський технікум механізації та електрифікації сільського господарства перейменовано на Ізмаїльський агротехнічний коледж та відповідно до наказу МОН України №196 від 13.02.2020 року Ізмаїльський агротехнічний коледж перейменовано на Ізмаїльський агротехнічний фаховий коледж.

3.3. 06.09.2021 року виданий наказ за підписом в.о. директора коледжу №46-а «Про можливі зміни в умовах оплати праці», відповідно до якого на виконання постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року при встановлені «жовтого» рівня епідеміологічної безпеки потрібно мати мінімум 80% повністю вакцинованого персоналу для продовження очної форми навчання. При переході на дистанційне навчання та у випадку скорочення видатків на заробітну плату, будуть вжиті заходи по зміні умов оплати праці віх працівників коледжу (а.с.45).

3.4. 15.09.2021 року складено акт про відмову працівників, в тому числі ОСОБА_1 , від підписання наказу №46-а від 06.09.2021 року (а.с.46).

3.5. 05.11.2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням №1 від 02.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» та повідомлено про вимогу у строк до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень про проведення профілактичних щеплень. Одночасно ОСОБА_1 попереджено, що у разі ненадання одного із зазначених документів, з 08.11.2021 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати (а.с.11).

3.6. 05.11.2021 року т.в.о. директора коледжу видано наказ №102-к «Про відсторонення від роботи», яким відповідно до пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року, ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону №1645-III, Переліку, ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.12).

3.7. 03.03.2022 року на виконання наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380 в.о. директора коледжу видано наказ «Про відновлення на роботі відстороненого працівника», яким ОСОБА_1 відновлено на посаді викладача з 14.03.2022 року (а.с.47).

3.8. 15.03.2022 року наказом в.о. директора коледжу №20-к ОСОБА_1 звільнено з посади викладача 15.03.2022 року за ст.36 п.1 КЗпП (за згодою сторін) (а.с.48, 49).

3.9. Зазначені обставини визнані учасниками справи у судовому засіданні, що у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню.

ІV. Оцінка та висновки суду

4.1. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані ними документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

4.2. Стаття 42 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

4.3. Згідно із частиною першою першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

4.4. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

4.5. У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року за №2801-XII (надалі Закон №2801-XII) встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

4.6. Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

4.7. Отже, за змістом вищеназваної статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

4.8. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

4.9. Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб» № 1645-III від 06.04.2000 року (надалі Закон № 1645-III).

4.10. Суд наголошує на «інших випадках, передбачених законодавством», тобто саме законодавством як сукупністю нормативно-правових актів, а не законом як різновиду нормативного-правового акту.

4.11. КЗпП визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, на що вказано у його преамбулі.

4.12. Натомість Закон № 1645-III має іншу сферу правового регулювання, на що вказує його преамбула: цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

4.13. Статтею 2 Закону № 1645-III визначено, що відносини у сфері захисту населення від інфекційних хвороб регулюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, законами України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення», цим Законом, іншими нормативно-правовими актами.

4.14. Отже, Закон № 1645-III має спеціальну сферу правового регулювання порівняно із Кодексом законів про працю України, та містить спеціальні норми права, що покликані створити і забезпечити умови для захисту населення від інфекційних хвороб у будь-яких суспільних відносинах, що підлягають правовому регулюванню, у тому числі у трудових і освітніх.

4.15. Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 1645-III профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

4.16. Щеплення від COVID-19 (SARS-CoV-2) не вказане у згаданому переліку та відсутнє у «Календарі профілактичних щеплень в Україні», затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551).

4.17. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону № 1645-III).

4.18. Вказана норма востаннє змінена Законом України № 5460-VI від 16.10.2012 року. Вона є загальнодоступною та оприлюдненою.

4.19. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі МОЗ).

4.20. Наказом МОЗ від 05.02.2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19.07.1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

4.21. Наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік №2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CоV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CоV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної світи, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форм власності.

4.22. Відповідно до примітки до Переліку №2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року №2070).

4.23. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26.10.2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) (надалі постанова КМУ №1236) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

4.24. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

4.25. Відповідно до статті 10 Закону №2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

4.26. Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України 24.12.2020 року №3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України вид 12.07.2021 року №1423) визначено, що її основним завданням є рекомендація щодо охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 протягом 2021 - 2022 року щонайменше 50% населення України (20866390 людей). Водночас, підходи до впровадження програми з вакцинації у значній мірі формуються фактором доступності вакцин.

Також, як вбачається із вступу даної Дорожньої карти, на момент її підготовки не вся інформація стосовно безпечності, ефективності, умов зберігання та логістики вакцин була доступна в повному обсязі.

4.27. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді викладача Ізмаїльського агротехнічного фахового коледжу, підпадає під дію вимог щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

4.28. Позивач не оспорював тієї обставини, що ні 05, ні 08 листопада 2021 року, ні в подальшому він не подав відповідачу документів, що підтверджували б проведення йому щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або документів, які вказували на протипоказання до щеплення.

4.29. Відтак, враховуючи, що на позивача поширюється дія Переліку №2153, на думку суду, т.в.о. коледжу як керівник, видавши наказ, виконував вимоги постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 і правомірно застосував до позивача відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. Таким чином, дії відповідача вчинені у відповідності до названих вимог чинного законодавства та в межах встановленої компетенції.

4.30. Відсутність письмового підтвердження лікаря про відмову позивача від щеплення на висновки суду не впливають, оскільки Закон №1645-III передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

4.31. Доводи позивача про те, що згідно статті 12 Закону №1645-III рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень державний санітарний лікар України не приймав, а отже обмеження його права на труд є незаконним, суд до уваги не приймає, оскільки це стосується випадків обов`язкових профілактичних щеплень проти особливо небезпечної інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, в той час як позивач підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб (тобто хвороб, не зазначених у частині першій, які включені до календаря щеплення) через займану посаду.

4.32. Доводи позивача про те, що згідно з вказаною Дорожньою картою вакцинація від короновірусної хвороби COVID-19 в Україні є добровільною для усіх груп населення та професійних груп є неспроможними, оскільки даний абзац був виключений наказом МОЗ №2362 від 27.10.2021 року «Про внесення змін до Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках».

4.33. Серед іншого, позивач вказує на те, що Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане із щепленням проти CОVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України №10-р 2020 від 28.08.2020 року.

4.34. З цього приводу суд бере до уваги, що відсторонення працівників від виконання обов`язків у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень передбачено саме Законом № 1645-III.

Стаття 12 Закону № 1645-III, ст. 46 КЗпП України, постанова КМУ від 09.12.2020 року №1236, у редакції чинній на 08.11.2021 року, наказ МОЗ України №2153 від 04.10.2021 року неконституційними не визнавались, є чинними, у зв`язку з викладеним підлягають застосуванню.

Суд не уповноважений вирішувати питання щодо конституційності нормативно-правових актів.

4.35. Крім того, суд звертає увагу, що статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

4.36. За змістом статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

4.37. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей.

4.38. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти.

4.39. В даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, дітей та інших учасників навчального процесу. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статями 3, 27 та 49 Конституції України.

4.40. Встановивши відсторонення педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, від виконання обов`язків, держава реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу.

4.41. У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою.

Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

4.42. Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання.

4.43. З урахуванням викладеного, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 №133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статті 8 Конвенції.

4.44. Окрім того, відсутнє порушення права позивача на працю, передбачене статтею 43 Конституції України, оскільки трудові відносини між позивачем та закладом освіти не були припинені, а обмеження цього права було законним та відповідало пріоритету забезпечення життя, здоров`я і безпеки людини.

4.45. Як вже встановлено судом, відсторонення позивача відбулось з 08 листопада 2021 року у зв`язку з його ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, до усунення причин, що зумовили таке відсторонення на підставі наказу т.в.о. директора коледжу Дмитрієвої Наталії №102-к від 05 листопада 2021 року (а.с.12).

4.46. У постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Враховуючи викладене, порядок відсторонення позивача від роботи відповідачем дотриманий.

4.47. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

4.48. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

4.49. Надаючи оцінку доводам позивача про те, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є зміною діючих умов оплати праці в бік погіршення, а отже про такі зміни він мав бути повідомлений відповідно до статті 32 КЗпП України за два місяці, суд виходить з такого.

4.50. Відповідно до статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

4.51. Так, статтею 97 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Таке погіршення можливо виключно за погодженням із первинною профспілковою організацією або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

4.52. Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України системи та розміри оплати праці є істотними умовами праці.

У разі, якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом шостим статті 36 КЗпП України.

4.53. Оскільки на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

4.54. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є зміною умов праці, а є лише тимчасовим заходом і має чітко визначені умови подальшого допуску до роботи, відбувається не в результаті чи внаслідок змін в організації виробництва та праці чи змін істотних умов праці. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці.

Таким чином, правило, передбачене статтею 103 КЗпП України, на спірні правовідносини не поширюється.

4.55. Доводи ОСОБА_1 про порушення відповідачем медичної таємниці також є безпідставними з огляду на таке.

4.56. Згідно з частиною першою статті 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані при її медичному обстеженні. Відповідно до частини другої цієї статті забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

4.57. Разом з тим, інформація про сертифікат вакцинації від COVID-19 та щеплення в переліку інформації, що підпадає під поняття лікарської таємниці в розумінні частини першої статті 286 ЦК України, немає. Такий сертифікат підтверджує лише певний факт, а саме факт вакцинації.

4.58. Окрім того, згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028-1/о Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02 листопада 2021 року №2394, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о. Додаток до форми №028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою.

4.59. Із зазначеного слід дійти висновку, що лише додаток до довідки про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 містить інформацію, яка підпадає під поняття лікарської таємниці, проте він не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою.

4.60. Таким чином, вимога відповідача до ОСОБА_1 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема, сертифікат або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення, яка викладена у повідомленні від 02.11.2021, не порушує права позивача на таємницю про стан його здоров`я.

4.61. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

4.62. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

4.63. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4.64. Відповідно до вимог статтей 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

4.65. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Суд вважає за можливе не давати оцінку іншим доводам позивача, оскільки вони на висновки суду не впливають.

4.66. Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського агротехнічного фахового коледжу про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, а також стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, - залишити без задоволення.

Копію рішення вручити учасникам справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду буде складено протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя: О.І.Бальжик