Ухвала

Іменем України

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 682/797/21

провадження № 61-3770ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 08 січня 2019 року позичила ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 27 900,00 дол. США, 3 500,00 євро та 10 000,00 грн на строк до 08 січня 2021 року. На підтвердження укладеного сторонами договору позики відповідач написав розписку. В установлений договором позики строк ОСОБА_1 повернув позивачці 3 277,75 дол. США та 10 000,00 грн, а в решті грошове зобов`язання не виконав та не сплатив борг.

Вказувала, що оскільки ОСОБА_1 не повернув грошові кошти та продовжує користуватися ними, то вона має право на одержання від останнього процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України. ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики і має сплатити їй три проценти річних від простроченої суми.

Ураховуючи вищевикладене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 24 622,25 дол. США боргу за договором позики, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 184,44 дол. США, 3 500,00 євро боргу за договором позики, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 25,89 євро, 1 704,00 грн процентів від суми позики.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій посилалась на те, що існує реальна загроза відчуження ОСОБА_1 свого майна, а це, у свою чергу, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист порушених її прав.

Ураховуючи вищевикладене, просила суд у межах ціни позову накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 і знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»); накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 : 1) виробничу базу, загальною площею 149,4 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:003:0277, розташовану на АДРЕСА_2 ; 3) 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 104,5 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_3 ; 4) 1/4 частки квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2022 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на:

- грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк»;

- земельну ділянку для індивідуального садівництва, кадастровий номер: :01:003:0277, площею 0,1 га, розташовану на АДРЕСА_2 ;

- виробничу базу, загальною площею 149,4 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 104,5 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_3 ;

- 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 .

Суди, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, виходили з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також ефективний захист і поновлення порушених прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду

21 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що застосований судами захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, а матеріали справи не містять доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та ускладнення ефективного захисту порушеного права. Вказує, що суди наклали арешт на банківський рахунок, який призначений для виплати йому заробітної плати, та нерухоме майно, яке йому не належить.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою та правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Подібний висновок, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Предметом заявленого позову є зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики у розмірі 24 622,25 дол. США основного боргу, 184,44 дол. США трьох процентів від простроченої суми, 3 500,00 євро основного боргу, 25,89 євро трьох процентів річних від простроченої суми, 1 704,00 грн процентів від суми позики.

Суди дійшли висновку, що існує реальна загроза подальшого відчуження відповідачем належного йому майна, а невжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи ефективний захист і поновлення порушених прав позивачки.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправомірно наклали арешт на банківський рахунок, який призначений для виплати ОСОБА_1 заробітної плати, та нерухоме майно, яке йому не належить, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 444-445 Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року № 89, рахунки 2620 відносяться до групи 262 «Кошти на вимогу фізичних осіб» і призначені для обліку вкладів (депозитів) на вимогу фізичних осіб, у тому числі поточних рахунків фізичних осіб та рахунків за ними, надання кредитів овердрафт.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 належить банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки вказаний рахунок не відноситься до поточних рахунків із спеціальним режимом використання, то підстави для заборони арешту коштів, які знаходяться на ньому, відсутні.

Вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, суди керувалися інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої виробнича база на АДРЕСА_1 ; земельна ділянка з кадастровим номером: :01:003:0277 на АДРЕСА_2 ; 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_3 ; 1/4 частки квартири АДРЕСА_5 , належать ОСОБА_1 на праві власності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано наклали арешт на зазначені банківський рахунок і нерухоме майно.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні, що підтверджує висновок суду про необґрунтованість касаційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний