Постанова

Іменем України

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 759/10589/13-ц

провадження № 61-20397св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач)

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - прокурор Святошинського району міста Києва, відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції та подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року прокурор Святошинського району міста Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акта, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі державного акта

серії ЯЖ № 912783 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ».

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка відведена ОСОБА_1 з порушенням вимог частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами. Виділена у власність відповідачу земельна ділянка вилучена із ненаданих у власність чи користування міських земель та віднесена до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, на час прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось.

Разом з тим, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини другої статті 52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель.

Враховуючи наведене, прокурор Святошинського району міста Києва просив суд:

- визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради

від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 912783 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, на підставі рішення Київської міської ради

від 09 липня 2009 року;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 358 040,75 грн, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 358 040,75 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва

від 25 квітня 2014 року (у складі судді Кривов`яза А. П.) позов прокурора Святошинського району міста Києва задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради

від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912783 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року

та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, на підставі рішення Київської міської ради

від 09 липня 2009 року.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, вартістю 358 040,75 грн, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Київській міській раді земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, вартістю

358 040,75 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що рішення міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, суперечить актам цивільного законодавства, порушує право на землю територіальної громади міста Києва, у зв`язку із чим підлягає визнанню незаконним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, виходячи із пріоритету суспільного інтересу над інтересом конкретної особи, оскільки відпали підстави для отримання відповідачем державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 червня

2010 року, враховуючи те, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу, державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що при визнанні незаконним рішення Київської міської ради і скасуванні державного акта на право власності на землю відповідача, спірна земельна ділянка відновлює своє правове становище, яке існувало до її виділення відповідачу, отже, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції,

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 грудня

2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року визнано неподаною та повернуто заявнику на підставі статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його

в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення Київської міської ради щодо передачі спірної земельної ділянки у власність є правомірним, оскільки наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатніми для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження. Разом з тим, таке відведення Київською міською радою спірної земельної ділянки та належність погодження проекту природоохоронним органом Київської міської ради не суперечить вимогам статті 118 ЗК України. Крім того, апеляційний суд зазначив, що рішенням суду першої інстанції порушені права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій 16 грудня 2021 року, перший заступник керівника Київської міської прокуратури просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18),

від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження

№ 14-382цс19), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 372/1011/18 (провадження № 61-5008св20),

від 26 травня 2021 року у справі № 726/513/20-ц (провадження

№ 61-2972св21), від 07 липня 2021 рок у справі № 641/9667/16 (провадження № 61-3069св20), ухвалі Верховного Суду від 23 вересня

2020 року у справі № 756/13348/13-ц (провадження № 61-11779св18).

Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) як на підставу касаційного оскарження судового рішення, а саме зазначає, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 зазначала, що судовим рішенням суду першої інстанції порушені її законні права та інтереси, оскільки 19 січня 2012 року вона придбала у ОСОБА_1 спірну земельну ділянку. Її право власності на земельну ділянку підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчений нотаріально. Крім того, судом апеляційної інстанції не визначено процесуального статусу ОСОБА_2 у спірних правовідносинах. Враховуючи, що з апеляційною скаргою звернулася особа, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувались, оскільки ОСОБА_2 не набула права власності на спірну земельну ділянку, апеляційне провадження підлягало закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі державного акта серії ЯЖ № 912783

на право власності на земельну ділянку, виданого ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

17 червня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, ОСОБА_1

належить земельна ділянка загальною площею 0,1 га, з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ».

Також рішенням Київської міської ради від 09 липня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці

ОСОБА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Державної інспекції сільського господарства в місті Києві від 29 квітня 2013 року, рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року, а також в подальшому розроблення проектів землеустрою, прийняті з порушенням статей 116, 118 ЗК України. Проекти землеустрою розглянуті уповноваженими на те службами та органами, а саме: Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 25 травня 2009 року; Головним державним санітарним лікарем міста Києва від 05 червня 2009 року; Управлінням охорони навколишнього природного середовища Київської міської державної адміністрації

від 29 травня 2009 року; Державною службою з питань національної культурної спадщини від 04 червня 2009 року; Головним управлінням земельних ресурсів від 05 червня 2009 року. Проте, всупереч

статті 118 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в місті Києві не погоджено. Разом з тим, при обстеженні земельних ділянок на АДРЕСА_1 встановлено, що вони розташовані у лісосмузі, огороджені сітчастим, металевим, дерев`яним парканом та в більшості випадків використовуються невстановленими особами.

Також апеляційний суд встановив, що 19 січня 2012 року між ОСОБА_1

та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Грошова оцінка земельної ділянки становить 215 948 грн.

На державному акті серії ЯЖ № 912783 на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4 . ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, вчинено напис про перехід до ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2021 року право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 17 травня 2017 року за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини

і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , як підставу своїх порушених прав, зазначала, що 19 січня 2012 року між ОСОБА_1

та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На державному акті серії ЯЖ № 912783 на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4 . ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03777, вчинено напис про перехід до

ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку.

Грошова оцінка земельної ділянки становить 215 948 грн. Отже, цей договір купівлі-продажу був укладений до дати ухвалення рішення суду першої інстанції. Звернувшись до державного реєстратора для реєстрації її права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку, заявнику стало відомо, що право власності на зазначену вище земельну ділянку з 17 травня 2017 року зареєстроване за Київської міською радою на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20),

від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження

№ 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 529/690/18 (провадження № 61-6006св21) та від 02 листопада 2021 року у справі

№ 314/5611/1 (провадження № 61-3829св21).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у постанові.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, не звернув належної уваги на наступне.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) міститься висновок про те, що «до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».

Статтею 125 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За приписами частин першої, другої та шостої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею. У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта на право власності на землю щодо співвласників земельної ділянки.

Апеляційний суд, відмовляючи у позові, виходив з того, що відомостей про реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_2 немає через те, що органами Міністерства юстиції України установлена відсутність журналів реєстрації нотаріальних дій нотаріуса, що здійснював таку реєстрацію та відповідно до наказу Головного управління юстиції у місті Києві від 04 квітня 2012 року діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я. Л. припинена за власним бажанням.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

Апеляційний суд, не встановив належним чином обставин, які б свідчили про намір ОСОБА_2 зареєструвати за собою право власності на спірну земельну ділянку одразу після укладення договору купівлі-продажу до моменту подання апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції, адже такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Також поза увагою апеляційного суду залишилось те, що заочне рішення суду першої інстанції виконане у 2017 році, право власності зареєстроване за територіальною громадою міста Києва, при цьому ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що після укладення договору купівлі-продажу від 19 січня 2012 року нею вчинялись будь-які дії щодо управління та користування спірною земельною ділянкою (фактичне користування, сплата податків тощо). Заочним рішенням суду першої інстанції не покладено на ОСОБА_2 жодних зобов`язань на вчинення будь-яких дій, а тому рішення у цій справі не стосується прав та обов`язків ОСОБА_2 , але на ці обставини апеляційний суд уваги не звернув.

Апеляційний суд, переглядаючи заочне рішення суду першої інстанції, не взяв до уваги, що відповідач, скориставшись своїм правом на подання заяви про перегляд заочного рішення, будучи стороною договору купівлі-продажу від 19 січня 2012 року про відчуження спірної земельної ділянки, не вказала про наявність цього договору та перехід права власності на цю земельну ділянку до іншої особи ( ОСОБА_2 ), що не свідчить про добросовісну поведінку сторони у судовому процесі.

Водночас апеляційний суд не визначив правовий статус ОСОБА_2 у спірних правовідносинах, не перевірив чи знав або чи міг знати прокурор на момент подачі позову про укладення договору купівлі-продажу від 19 січня 2012 року про відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , адже ця обставина є пріоритетною для правильного визначення суб`єктного складу учасників справи та вирішення питання про порушене право, яке підлягає захисту.

До того ж апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , в разі порушення її права власності на спірну земельну ділянку, не позбавлена права, за наявності правових підстав, звернутись до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради з відповідним віндикаційним позовом шляхом витребування майна у кінцевого власника.

Варто зауважити, що апеляційний суд, вирішуючи протокольною ухвалою від 21 жовтня 2021 року клопотання Святошинської окружної прокуратури міста Києва, яке надійшло в порядку статей 55, 56, 183 ЦПК України про заміну у справі органу, який звернувся до суду з позовом у цій справі, а саме прокуратуру Святошинського району міста Києва на Святошинську окружну прокуратуру міста Києва, залишив серед іншого поза увагою, що частиною третьою статті 56 ЦПК України передбачено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Тобто у цій справі з позовом до суду звертався саме прокурор Святошинського району міста Києва, а не відповідний орган, як зазначено у клопотанні.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Вказані у касаційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження щодо порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції судового рішення.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи, наведені у позовній заяві та апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук