Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 757/55436/18

провадження № 61-19120св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І., Сушко Л. П., касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, Міністерства охорони здоров`я України, ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 14 серпня 2018 року наказом Міністерства охорони здоров`я України № 42-о «Про покладення обов`язків» виконання обов`язків ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця покладено на

ОСОБА_4 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18 зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 42-о «Про покладення обов`язків» від 14 серпня 2018 року на ОСОБА_4 .

Починаючи з 05 вересня 2018 року ОСОБА_4 не мав права виконувати будь-які обов`язки ректора Національного медичного університету імені

О. О. Богомольця, у тому числі видавати наказ від 05 вересня 2018 року № 3-з про призначення ОСОБА_2 виконувачем обов`язків ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця.

Наказом в. о. ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» звільнено

25 вересня 2018 року відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 . Підстава для звільнення: акти про відсутність на робочому місці від 17, 18, 19, 20, 21, 24, 25 вересня 2018 року.

Відповідно до наказу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 02 жовтня 2018 року № 25-з ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця.

У зв`язку з відсутністю у ОСОБА_5 повноважень звільняти працівників Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, враховуючи відсутність факту прогулу без поважних причин та позбавлення позивача можливості надати письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, ОСОБА_1 , підлягає поновленню на відповідній посаді у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця у судовому порядку.

Звільнення позивача також відбулося із порушенням статті 47 КЗпП України, а саме, не було видано належним чином оформлену трудову книжку, тому підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.

Крім того, позивач вказувала, що їй внаслідок спільних протиправних дій відповідачів заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої вона оцінює в 10 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ Національного медичного університету імені О. О. Богомольця № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця»

від 05 вересня 2018 року; визнати незаконним та скасувати наказ Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника планово-фінансового відділу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця; стягнути з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року по день ухвалення судом рішення; солідарно стягнути з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, Міністерства охорони здоров`я України та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн як компенсацію завданої моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 25 вересня

2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника планово-фінансового відділу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця із 25 вересня 2018 року. Стягнуто з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь

ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 123 657,12 грн. Стягнуто з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати у межах одного місяця у розмірі 8 636,37 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що звільнення проведене з порушенням норм трудового законодавства України, оскільки позивач не вчиняла прогулу, тому наказ Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 25 вересня

2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді з 25 вересня

2018 року. Також з урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, виходячи з принципу розумності та справедливості, позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода. Вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця» від 05 вересня 2018 року є безпідставними, оскільки позивачкою не доведено порушення її прав оскаржуваним наказом.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційні скарги сторони позивача та Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва

від 02 квітня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм КЗпП України, факт вчинення ОСОБА_1 прогулу відповідачем не доведено, тому наказ Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді з 25 вересня 2018 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачу у зв`язку з незаконним звільненням заподіяно моральну шкоду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду

від 12 жовтня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 823/254/16, від 17 червня 2020 року у справі № 820/1505/18, від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15, від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19,

від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19. Також, у касаційній скарзі як на підставу для оскарження судового рішення представник заявниці посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У грудні 2021 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду

м. Києва від 02 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 12 жовтня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі

№ 804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі № 818/1394/17, від 20 жовтня

2020 року у справі № 676/2489/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18, від 21 березня 2021 року у справі № 554/10804/19. Також, у касаційній скарзі, як на підставу для оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У січні 2022 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , у якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що у цій справі, під час вирішення питання щодо розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи, навели у своїх рішеннях результати оцінки доказів.

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, у якому просить закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга Національного медичного університету імені О. О. Богомольця підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

ОСОБА_1 працювала на посаді начальника планово-фінансового відділу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця із 05 січня 2015 року

(т. 2, а. с. 21).

ОСОБА_4 виконував обов`язки ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України

від 14 серпня 2018 року № 42-о (т. 1, а. с. 61).

ОСОБА_2 виконував обов`язки ректора на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 07 вересня 2018 року № 1639 «Про деякі питання управління Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця» та наказу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 02 жовтня

2018 року № 25-з (т. 1, а. с. 62-63).

Наказом Національного медичного університету імені О. О. Богомольця

від 25 вересня 2018 року № 13-з ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 4

статті 40 КЗпП України. Підстава - акти про відсутність на робочому місці

від 17, 18, 19, 20, 21, 24, 25 вересня 2018 року (т. 2, а. с. 23-30).

В акти про відсутність позивача на робочому місці за адресою адміністративної будівлі Національного медичного університету імені О. О. Богомольця

(бул. Т. Шевченка, 13, м. Київ) не зазначено поверх та/або кабінет.

Відповідно до наказу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця

від 14 вересня 2018 року № 488 місце розташування планово-фінансового відділу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця визначено у фізико-хімічному корпусі Національного медичного університету імені О. О. Богомольця за адресою: проспект Перемоги, 34, м. Київ (7 поверх, каб. 2).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивачки проведене з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ Національного медичного університету імені

О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на посаді з 25 вересня 2018 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 123 657,12 грн.

Проте із висновками судів у частині визначення розміру середнього заробітку не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною першою статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що жодним документом не передбачено місце роботи позивача за іншою адресою ніж за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання наказу про звільнення позивачки за прогул незаконним, оскільки відповідачем як роботодавцем не доведено достатніми доказами факт прогулу. Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано стягнув з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь позивача 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 4 статті частини першої 40 КЗпП України, оскільки Національний медичний університет імені О. О. Богомольця має декілька адміністративних будівель, у яких розташовані посадові особи та структурні підрозділи, а акти, які стали підставою для звільнення позивача, не містять адреси та конкретного місця їх складання, тому зазначені акти не підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни та вчинення прогулу.

Доводи, викладені у касаційній скарзі про те, що позивач не заперечує своєї відсутності на роботі, є непідтвердженими.

Наведені Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця у касаційній скарзі доводи про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14,

від 20 лютого 2018 року у справі № 818/1394/17, від 20 жовтня 2020 року у справі

№ 676/2489/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18, від 21 березня

2021 року у справі № 554/10804/19, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14 предметом спору є проведення перерахунку пенсії, нарахованої з моменту встановлення інвалідності.

У справі № 818/1394/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди.

Верховний Суд у справі № 676/2489/19 погодився з висновком апеляційного суду про порушення трудових прав позивача, оскільки посадовою інструкцією торгового агента не передбачено обов`язку перебувати на визначеному роботодавцем робочому місці. А посилання відповідача на відповідні акти про відсутність позивача на роботі не є достовірними свідченнями прогулу.

У постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій що звільнення позивачки з роботи відбулося без законної на те підстави, оскільки ТОВ «Авто Просто» не визначило робоче місце працівника, відповідно до статті 29 КЗпП України, тому не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, якого не було визначено.

У справі № 554/10804/19 суди, встановивши, що позивачем порушено трудову дисципліну, про що відповідачем складений відповідний акт про відсутність на роботі, дійшли правильного висновку, що звільнення позивача з посади головного інженера Полтавського КАТП 1628 проведено з дотримання вимог чинного законодавства України.

Оскільки у розглядуваній справі встановлено, що відповідачем не доведено відсутність позивача за визначеним робочим місцем за адресою: проспект Перемоги, 34, м. Київ (7 поверх, каб. 2), тому висновки судів попередніх інстанцій про порушення трудових прав позивача при звільненні за прогул не суперечать висновкам Верховного Суду, сформульованих у наведених заявником як прикладах справах.

Таким чином,доводи Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, що стали підставою для відкриття касаційної провадження, не підтвердилися.

Водночас, наведені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у касаційній скарзі доводи щодо неправильного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з роботодавця, підтвердилися під час перегляду справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Оплата основної щорічної відпустки не враховується при розрахунку середнього заробітку, тому враховуються лише фактично відпрацьовані робочі дні.

Так, у матеріалах справи міститься довідка про доходи ОСОБА_1 за липень-серпень 2018 року, у якій вказано, що у липні позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 7 272,74 грн, а у серпні - 10 000,00 грн.

Позивач у липні 2018 року фактично відпрацювала 16 робочих днів, а у серпні

2018 року - 22 робочі дні. Тобто, загальна кількість фактично відпрацьованих робочих днів становить 38 днів.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом

двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період: 7 272,74 грн (заробітна плата за липень 2018 року) + 10 000,00 грн (заробітна плата за серпень 2018 року) /на 38 (фактично відпрацьовані робочі дні у липні та серпні

2018 року) = 454,55 грн (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року (день звільнення) по 02 квітня 2021 року (день ухвалення судового рішення) становить

630 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 286 366,50 грн, виходячи з розрахунку 630 (робочих днів) х 454,55 грн (середньоденна заробітна плата).

З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_3 задовольнити частково, змінити рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині стягнення з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь

ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшивши суму стягнення з 123 657,12 грн до 286 366,50 грн, яка підлягає виплаті з утриманням податків та зборів. В іншій частині оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню на суму 286 366,50 грн, то розмір судового збору за такими вимогами становить 2 863,67 грн.

ОСОБА_1 за подання позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, то з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на її користь підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 768,40 грн, а на користь держави - 2 095,27 грн.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином ставка судового збору в суді апеляційної інстанції становила -

4 295,51 грн. ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн, тоз Національного медичного університету імені

О. О. Богомольця на її користь підлягає стягненню на відшкодування судового збору 1 152,60 грн.

Крім того, з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь держави підлягає стягненнюсудовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 142,91 грн.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Оскільки в апеляційній скарзі заявницею ставилося питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 295 689,50 грн (оспорювана сума), то судовий збір за подання касаційної скарги становив

17 620,00 грн.

Разом з тим, у зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 286 366,50 грн, їй підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача понесені на стадії касаційного перегляду справи судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 5 727,34 грн. (2 863,67?200%).

Таким чином, за результатами розгляду справи позивачу підлягають відшкодування за рахунок Національного медичного університету імені О. О. Богомольця понесені судові витрати у вигляді судового зборуу загальному розмірі 7 648,34 грн. Крім того, з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь держави підлягає стягненню судовий збіру загальному розмірі 5 238,18 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року змінитив частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 25 вересня 2018 року по 02 квітня 2021 року у сумі 286 366,50 грн з відрахуванням податків та зборів.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору 7 648,34 грн.

Стягнути з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь держави судовий збіру розмірі 5 238,18 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко