Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 757/30497/15-ц

провадження № 61-23014св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

25 серпня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило позов до відповідача, в якому зазначало, що між банком та відповідачем були укладені чотири кредитні договори, а саме:

01 червня 2007 року кредитний договір № 10-29/3503, за яким

ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 101 500 доларів США під

13,0% річних до 31 травня 2017 року;

16 серпня 2007 року кредитний договір № 10-29/4028, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 652 000 доларів США під 13,00% річних до 15 серпня 2017 року;

18 жовтня 2007 року кредитний договір № 10-29/4439, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав в кредит суму в розмірі 624 000 євро під 11,5% річних до 17 жовтня 2022 року;

28 грудня 2007 року кредитний договір № 10-29/4955, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав в кредит суму в розмірі 480 000 євро під 11,8% річних до 27 грудня 2027 року.

Відповідно до вказаних угод відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному умовами договорів.

Зважаючи на те, що заборгованість відповідачем не погашається, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 :

заборгованість за кредитним договором № 10-29/3503 у загальному розмірі 180 148,60 доларів США, з яких: 96 214,16 доларів США - тіло кредиту;

53 059,82 доларів США - проценти; 15 571,83 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 15 302,79 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

заборгованість за кредитним договором № 10-29/4028у загальному розмірі 2 685 014,93 доларів США, з яких: 1 596 139,39 доларів США - тіло кредиту; 670 906,24 доларів США - проценти; 254 690,43 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 163 278,86 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

заборгованість за кредитним договором № 10-29/4439 у загальному розмірі 509 636,27 євро, з яких: 329 234,88 євро - тіло кредиту; 143 551,23 євро - проценти; 0,09 євро - пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

36 850,07 євро - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

заборгованість за кредитним договором № 10-29/4955 у загальному розмірі 574 718,12 євро, з яких: 403 224,88 євро - тіло кредиту; 140 607,75 євро - проценти; 988,64 євро - пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

29 896,85 євро - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Загальна заборгованість відповідача за чотирма кредитними договорами за розрахунком ПАТ «Укрсоцбанк» становить 88 695 030,82 грн, яку банк й просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року у складі судді Фаркош Ю. А. позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» загальну суму заборгованості за кредитними договорами у розмірі 88 695 030,82 грн,

а саме: за договором від 01 червня 2007 року № 10-29/3503 заборгованість у розмірі 3 919 612,84 грн; за договором від 16. серпня 2007 року

№10-29/4028 заборгованість у розмірі 58 419 655,29 грн; за договором

від 18 жовтня 2007 року №10-29/4439 заборгованість у розмірі

12 386 958,23 грн; за договором від 28 грудня 2007 року №10-29/4955 заборгованість у розмірі 13 968 804,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов укладених між ним та банком кредитних договорів у нього перед банком виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитними договорами, зокрема: за договором від 01 червня 2007 року

№ 10-29/3503 у розмірі 2 093 395,46 грн; за договором від 16 серпня

2007 року №10-29/4028 у розмірі 34 728 266,14 грн; за договором

від 18 жовтня 2007 року №10-29/4439 у розмірі 8 002 214,43 грн;

за договором від 28 грудня 2007 року №10-29/4955 у розмірі

9 800 577,46 грн. Всього стягнуто суму заборгованості у розмірі

54 624 453,51 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність заборгованості за кредитними договорами, однак не погодився з його розміром. Зазначив, що суд першої інстанції при стягненні заборгованості не врахував вартість іпотечного майна, на яке було звернуто стягнення рішеннями судів, а тому дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі. При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача про те, що звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності було здійснено у позасудовому порядку, а не у судовому, а тому спірні правовідносини припинилися у силу вимог статті 36 Закону України «Про іпотеки», та вказав, що вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмети іпотеки були задоволені саме судовими рішеннями, тобто у судовому порядку, а тому правовідносини за кредитними договорами не припинилися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини є припиненими, оскільки вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення на предмети іпотеки були задоволені саме за процедурою, передбаченою для позасудового врегулювання - шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки, а тому будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основних зобов`язань є недійсними. Вказує, що вартість предметів іпотеки покрила наявну на час звернення стягнення заборгованість, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув. Крім того, банк звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17048/17.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року провадження у справі поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 червня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 10-29/3503, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 101 500,00 доларів США, із сплатою 13,0% річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 31 травня 2017 року.

На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 01 червня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:132:0192, площею 0,1540 га, з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд».

Додатковою угодою від 24 червня 2009 року № 2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/3503

від 01 червня 2007 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 95 369,01 доларів США, з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 31 травня 2022 року (включно), на умовах визначених цим договором. При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 8 251,01 доларів США є невідновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, без врахування цієї частини кредиту.

Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 8 251,01 доларів США здійснюється в межах вільного залишку максимальнго ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

Заочним рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 вересня 2013 року у справі № 367/5365/2013, яке набрало законної сили, позов

ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 01 червня 2007 року №10-29/3503 за відсотками у розмірі 373 000 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належав

ОСОБА_2 , шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:132:0192, площею 0,1540 га, з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» (а. с. 18-21, т. 4).

16 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 10-29/4028, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 652 000,00 доларів США, зі сплатою 13,0% річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 15 серпня 2017 року.

Додатковою угодою від 24 червня 2009 року № 2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4028

від 16 серпня 2007 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 1 582 372,65 доларів США, з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 серпня 2022 року (включно), на умовах визначених цим договором. При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 136 877,65 доларів США є невідновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, без врахування цієї частини кредиту.

Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 136 877,65 доларів США здійснюється в межах вільного залишку максимальнго ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

18 жовтня 2007 між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4439, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 624 000,00 Євро, зі сплатою 11,5% річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 17 жовтня 2022 року.

Додатковою угодою від 24 червня 2009 року № 3 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4439

від 18 жовтня 2007 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування, зокрема надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 13,5 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 631 568,27 євро, з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 17 жовтня 2027 року (включно), на умовах визначених цим договором. При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 52 639,27 Євро є невідновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, без врахування цієї частини кредиту. Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 52 639,27 Євро здійснюється в межах вільного залишку максимальнго ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

28 грудня 2007 між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4955, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 480 000, 00 євро, зі сплатою 11,8 % річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 27 грудня 2027 року.

На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 01 червня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Додатковою угодою від 24 червня 2009 року № 3 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4955 від 28 грудня 2007 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування, зокрема надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 13,5 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 499 575,73 євро, з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 27 грудня 2032 року (включно), на умовах визначених цим договором. При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 41 575,73 Євро є невідновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, без врахування цієї частини кредиту.

Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в 41 575,73 Євро здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня

2013 року у справі №757/14419/13-ц, яке набрало законної сили, позов

ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4955 від 28 грудня 2007 року у розмірі 5 459 000 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за

ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 23-26, т. 4).

05 квітня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» надіслало на адресу відповідача вимоги про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитними договорами протягом тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення, які були отримані відповідачем 08 квітня 2013 року (а. с. 31 - 39 т. 2).

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 17 серпня 2015 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість:

за кредитним договором № 10-29/3503 у загальному розмірі 180 148,60 доларів США, з яких: 96 214,16 доларів США - тіло кредиту; 53 059,82 доларів США - проценти; 15 571,83 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 15 302,79 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

за кредитним договором № 10-29/4028у загальному розмірі 2 685 014,93 доларів США, з яких: 1 596 139,39 доларів США - тіло кредиту; 670 906,24 доларів США - проценти; 254 690,43 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 163 278,86 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

за кредитним договором № 10-29/4439 у загальному розмірі 509 636,27 євро, з яких: 329 234,88 євро - тіло кредиту; 143 551,23 євро - проценти;

0,09 євро - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 36 850,07 євро - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

за кредитним договором № 10-29/4955 у загальному розмірі 574 718,12 євро, з яких: 403 224,88 євро - тіло кредиту; 140 607,75 євро - проценти; 988,64 євро - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 29 896,85 євро - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При цьому згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Судами установлено, що кредит за договором № 10-29/3503 надавався позичальнику строком до 31 травня 2022 року, за договором № 10-29/4028 до 15 серпня 2022 року, за договором № 10-29/4439 до 17 жовтня 2027 року, за договором № 10-29/4955 до 27 грудня 2032 року.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом направлення 05 квітня 2013 року на адресу відповідача вимог про погашення усієї суми заборгованості протягом тридцяти днів з дня отримання цих вимог, які були одержані відповідачем 08 квітня 2013 року, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитними договорами

на 08 травня 2013 року.

Тобто, ПАТ «Укрсоцбанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Встановивши строк виконання зобов`язань 08 травня 2013 року, банк продовжував нараховувати пеню та проценти після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались

до 17 серпня 2015 року, тобто після закінчення строку дії кредитних договорів.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення кредиту поза межами строку дії договорів.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Суд апеляційної інстанції, установивши неналежне виконання відповідачем умов укладених між ним та банком кредитних договорів, урахувавши зміну банком строку дії договорів, дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості лише за тілом кредиту та відмову у стягнення процентів та пені, оскільки вони були нараховані після 08 травня 2013 року, тобто поза межами строку дії кредитних договорів, а саме договором від 01 червня

2007 року № 10-29/3503 у розмірі 96 214,16 доларів США, що еквівалентно 2 093 395,46 грн; за договором від 16 серпня 2007 року № 10-29/4028 у розмірі 1 596 139,39 доларів США, що еквівалентно 34 728 266,14 грн; за договором від 18 жовтня 2007 року № 10-29/4439 у розмірі 329 234,88 євро, що еквівалентно 8 002 214,43 грн; за договором від 28 грудня 2007 року

№ 10-29/4955 у розмірі 403 224,88 євро, що еквівалентно 9 800 577,48 грн.

При цьому судом врахована вартість реалізованого банком майна, що є предметом іпотеки за договорами № № 10-29/3503, 10-29/4955, та зменшено розмір заборгованості з урахуванням цих обставин.

Зокрема, вартість іпотечного майна, яке забезпечувало зобов`язання за кредитним договором від 01 червня 2007 року № 10-29/3503 (земельна ділянка АДРЕСА_1 ), становить 31 826,72 доларів США, а вартість майна, яке забезпечувало зобов`язання за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 10-29/4955 (чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 ), становить 365 695, 86 євро.

Погашаючи частину заборгованості за вказаними кредитними договорами за рахунок вартості предметів іпотеки, які в судових рішеннях визначені у гривні, банк правильно взяв до уваги офіційний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто на день виникнення у банка права власності на предмети іпотеки), а тому доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення вартості майна є помилковими.

Щодо припинення зобов`язання

Доводи касаційної скарги про припинення правовідносин на підставі частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку із зверненням стягненням на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є безпідставними.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення у іпотекодержателя права вимоги) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку»визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена вище норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня

2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) буквальне застосування положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» можливе виключно в тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене лише одним способом забезпечення, і вказаний спосіб було реалізовано у повному обсязі в позасудовому порядку.

Разом з тим, у справі, яка переглядається мало місце не позасудове,

а судове врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішень Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня

2013 року та Ірпінського міського суду Київської області від 16 вересня

2013 року, що набрали законної сили, якими у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами було визнано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на предмети іпотеки. Отже, у даному випадку банк скористався судовим захистом порушеного права як кредитора, а тому відсутні підстави вважати такий спосіб позасудовий.

За обставинами справи між сторонами не відбулось позасудового врегулювання спору, кредитором фактично використано судовий, а не позасудовий спосіб задоволення своїх вимог, внаслідок його застосування не відбулось повне і належне виконання зобов`язання за кредитними договорами від 01 червня та від 28 грудня 2007 року, а тому відсутні підстави вважати недійсними вимоги банку щодо виконання боржником

ОСОБА_1 основного зобов`язання.

Щодо позовної давності

Доводи касаційної скарги про звернення банку із позовом поза межами позовної давності є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 4.5. укладених між сторонами кредитних договорів у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплачувати кредитору проценти),

3.3.8. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредит у порядку, встановленому договором) цього договору, протягом більше

ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Разом з тим, пунктами 3 додаткових угод від 24 червня 2009 року до кредитних договорів встановлено, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених договором, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.

При цьому інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній додатковій угоді (пункт 4).

Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що вказаними змінами до кредитних договорів сторони визначили нові наслідки порушення строків сплати процентів та/або погашення кредиту і ці наслідки є іншими, ніж були первісно встановлені в пункті 4.5. кожного з чотирьох кредитних договорів, а тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що починаючи з 24 червня 2009 року пункти 4.5. договорів більше не діють, оскільки суперечать цим додатковим угодам, про що в них прямо зазначено у пунктах 4.

Установивши, що 05 квітня 2013 року банк надіслав на адресу позичальника вимоги про дострокове повернення усієї заборгованості за кредитними договорами протягом 30 днів з дня їх отримання (08 квітня 2013 року), отже змінив строк дії договорів на 08 травня 2013 року, а до суду із цим позовом звернувся 25 серпня 2015 року, дійшов правильного висновку про дотримання позивачем трирічного строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просив розглядати справу за його участю. Аналогічне клопотання міститься у відзиві АТ «Альфа-Банк» про розгляд справи за участю представника товариства.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга цієї статті).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що учасники справи вже надали аргументи щодо поданої касаційної скарги, остання розглядається без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотань ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович