Справа № 309/2003/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 26 серпня 2021 року (у складі судді Орос Я.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В`ячеслав Дмитрович, про визнання Ѕ частки спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у серпні 2020 р.

Просила визнати за нею право власності на частки в спільному майні подружжя, а саме:

-на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 ;

-на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,11 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 212538000:01:003:0059;

-на 1/2 частину легкового автомобіля марки ВАЗ 2107, 1987 р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , які зареєстровані за ОСОБА_4 та набуті в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указала, що 26 листопада 1996 р. виконавчим комітетом Боронявської сільської ради між нею і ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Хустського районного суду від 29.08.2012 р.

У період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин вони разом із чоловіком за спільні кошти побудували житловий будинок із надвірними побудовами по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,11 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 212538000:01:003:0059.

Однак, право власності на вказані об`єкти нерухомості чоловік позивача зареєстрував за собою уже після розірвання шлюбу.

Окрім цього, у 1998 р. позивач разом із колишнім чоловіком придбали автомобіль марки ВАЗ 2107, 1987 р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який теж був зареєстрований за ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік позивача помер.

Станом на 30.07.2020 р. спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є його донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зважаючи на те, що спірний будинок було побудовано колишнім подружжям у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, такий належить позивачу та її колишньому чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Хустського районного суду від 26 серпня 2021 р. позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки ВАЗ 2107 1987 р. випуску номер кузова НОМЕР_1 д. н. з. НОМЕР_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення у частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та прийняти нове судове рішення, яким ці вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд однобоко дослідив докази, надані позивачем стосовно року побудови спірного житлового будинку та помилково дійшов висновку, що будинок було збудовано не в період перебування колишнього подружжя у шлюбі, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя;

-стороною позивача в суді першої інстанції було подано копії по господарських книг за 1995-2000 рр., 2001-2005 рр., 2005-2010 рр., 2011-2015 рр., у яких чітко зазначено рік побудови спірного будинку саме 2000 р., проте судом першої інстанції указані докази не були взяті до уваги та відмовлено у їх прийнятті;

-у декларації про готовність об`єкта до експлуатації дата початку будівництва та його закінчення указані зі слів ОСОБА_4 ;

-суд неправомірно не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскарженого рішення із постановленням нового із таких мотивів.

Оскільки рішення суду оскаржене лише в частині нерухомого майна, то і перегляду підлягає саме в цих межах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання права власності на Ѕ частину в нерухомому майні, суд виходив із того, що з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, зокрема копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, убачається, що будівництво будинку по АДРЕСА_1 розпочато у вересні 1995 р. і закінчено будівництво у листопаді 1996 р., тобто до укладення шлюбу позивача та ОСОБА_4 ( а.с.20)

Крім того, матеріали справи містять копію технічного паспорту на спірний житловий будинок, у якому також зазначено, що будинок, літня кухня, сарай та вбиральня побудовані у 1996 р.

На переконання суду вказані письмові докази підтверджують факт побудови спірного будинку не в період перебування позивача ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 , а тому будинок не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до рішення Боронявської сільської ради від 16 квітня 1996 р. ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 га. по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (до укладення шлюбу з позивачем), а тому спірна земельна ділянка також не є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини:

-позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1996 р. по 29 серпня 2012 р.;

-із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, зокрема, копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації убачається, що будівництво будинку по АДРЕСА_1 розпочато у вересні 1995 р. і закінчено будівництво у листопаді 1996 р., тобто до укладення шлюбу позивача та ОСОБА_4 (а.с.20);

-матеріали справи містять копію технічного паспорту на спірний житловий будинок, у якому також зазначено, що будинок, літня кухня, сарай і вбиральня побудовані у 1996 р. Указані письмові докази підтверджують факт побудови спірного будинку не в період перебування позивача ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 ;

-відповідно до рішення Боронявської сільської ради від 16 квітня 1996 р. ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 га. по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (до укладення шлюбу з позивачем), а тому вказана земельна ділянка також не є спільною сумісною власністю подружжя;

Апеляційний суд не може погодитися із висновком суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору.

Предметом і підставою позовних вимог є визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.

Правова підстава обумовлена ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України.

Фактична підстава позовних вимог зводиться до того, що позивач перебувала у шлюбі разом із ОСОБА_4 в період часу з 26.11.1996 р. по 29.08.2012 р., у якому ними було набуто житловий будинок із надвірними побудовами, за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,11 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 212538000:01:003:0059. Однак, це майно було зареєстроване виключно за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідачами у спірних правовідносинах є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (донька позивача), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син покійного чоловіка позивача від іншого шлюбу).

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2020 р. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя (а.с.38-39). Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину в житловому будинку з надвірними побудовами розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , і на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером: 212538000:01:003:0059 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Тобто, з тими самими вимогами, які заявила і ОСОБА_1 (крім автомобіля).

При цьому на обґрунтування указала, що перебувала з померлим ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі з 02 травня 1991 р. до листопада 1996 р.

Будівництво спірного будинку було розпочато у вересні 1994 р. і закінчено в листопаді 1996 р., відтак будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і ОСОБА_7 належить Ѕ його частини.

Ухвалою Хустського районного суду від 20 жовтня 2020 р. відмовлено у прийнятті зустрічного позову (а.с.46-47).

У лютому 2021 р. ОСОБА_7 подала клопотання про залучення її до участі в цій справі як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та об`єднання одне позовне провадження цивільної справи № 309/2003/20 і цивільної справи № 309/2753/20 (а.с.75-76).

Ухвалою Хустського районного суду від 28 квітня 2021 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про залучення її до участі в цій справі як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відмовлено (а.с.88-89).

Ухвалою судді Хустського районного суду від 27 жовтня 2020 р. було відкрито провадження у справі № 309/2753/20 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

У зв`язку з цим колегія суддів зауважує таке.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова ВП ВС від 17.04.2018 р. у справі № 523/9076/16-ц (п.41), від 20.06.2018 р. у справі № 308/3162/15-ц (п.49), від 27.03.2019 р. у справі № 520/17304/15-ц (п.63) та інші).

Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 р. у справі № 761/23904/19 також указав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах і має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Тобто, незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (постанова ВС від 20.01.2021 р. у справі № 203/2/19).

При цьому, ОСОБА_7 як особа, яка так само як і ОСОБА_1 , претендує на майно, набуте з ОСОБА_4 за період перебування у шлюбі, не залучена до участі в справі ні як відповідач (співвідповідач), ні навіть як третя особа без самостійних вимог, хоча, на думку колегії суддів, виниклі правовідносини безумовно зачіпають права та інтереси першої дружини ОСОБА_4 .

Крім того, у провадженні Хустського районного суду перебуває цивільна справа 309/2753/20 за позовом ОСОБА_7 із тим самим предметом позову, який заявлений у цій цивільній справі (крім автомобіля). Одночасний (паралельний) розгляд цих двох цивільних справ є неможливими, оскільки обставини, встановлені в тій чи іншій справі, будуть безпосередньо впливати на вирішення однієї чи іншої справи.

За загальним процесуальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи,інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки суд першої інстанції залишив цю обставину (суб`єктний склад відповідачів) поза увагою, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних можливостей усунути вказане порушення, то оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, що водночас не позбавляє зацікавлених осіб звернутися у суд із новим позовом до належних відповідачів.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мацоли А.В. задовольнити частково.

2.Рішення Хустського районного суду від 26 серпня 2021 року в частині відмовлених у задоволенні позовних вимог скасувати.

3.У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В`ячеслав Дмитрович, про визнання права власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя (1/2 частини житлового будинку та Ѕ частки земельної ділянки) відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 21 квітня 2022 року.

Судді: