Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 2-248/10

провадження № 61-8699св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гуменюк Валентин Вікторович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року в складі судді Калашнікової О. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Другий Київський ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса)) Гуменюка В. В.

Скарга мотивована тим, що постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 від 14 липня 2015 року з виконання виконавчих листів № 2-248/10 від 06 жовтня 2010 року (фактично 05липня 2010 року) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у сумі 1 820 грн та боргу в розмірі 323 754,28 грн, прийняті після спливу річного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Державний виконавець незаконно вчиняє дії з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10 про стягнення з нього заборгованості на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), оскільки замінено кредитора у зобов`язанні, а тому право вимоги перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та гарантія».

Після ухвалення 07 листопада 2018 року Приморським районним судом м. Одеси рішення у справі № 522/18188/17 про визнання кредитного договору дійсним, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2010 року про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором втратило чинність, у зв`язку з чим виконавчі листи, видані судом на виконання заочного рішення, є такими, що не підлягають виконанню.

Постанови державного виконавця про арешт його майна та про звернення стягнення на пенсію боржника, що приймались в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчих листів у цивільній справі № 2-248/10, на думку заявника, також є незаконними, а тому наявні підстави для зобов`язання державного виконавця повернути грошові кошти, незаконно вилучені з пенсії у період з 2015 по 2019 роки.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просив:

- скасувати постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси;

- скасувати постанову про арешт всього майна боржника, прийняту в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10;

- скасувати постанову про стягнення 20 % пенсії в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248/10;

- зобов`язати державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса)) Гуменюка В. В. повернути грошові кошти, незаконно вилучені з пенсії у період з 2015 по 2019 роки на примусове виконання виконавчого листа №2-248/10.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи питання про скасування постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси, суди врахували обставини, встановлені ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, відповідно до якої заява стягувача про відкриття виконавчого провадження подана в межах строків, встановлених для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановив, що стягувач неодноразово звертався до органів виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 2-248/10, який останній раз був повернутий 27 червня 2014 року, у зв`язку з чим прийняті державним виконавцем Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюком В. В. постанови від 14 липня 2015 року відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи питання про скасування постанови про арешт всього майна боржника, прийняту в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10, суди попередніх інстанцій встановили, що така постанова державним виконавцем не приймалась, а тому вимоги заявника в цій частині є безпідставними.

Постанову про стягнення 20 % пенсії в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248/10 суди попередніх інстанцій вважали такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається.

Закон України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року в частині строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначених у частині першій статті 12 цього Закону, в аспекті положень пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення», поширюється виключно на виконавчі документи, видані з 02 червня 2016 року.

Заробітна плата, пенсія та державна соціальна допомога в розумінні поняття «власність» є майном, на захист якого спрямована дія статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції навмисно не проінформував Перший Одеський місцевий центр вторинної безоплатної правової допомоги про дату і час судового засідання, чим позбавив заявника права на захист.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованість в розмірі 323 754,28 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 1 820 грн (справа № 2-248/10).

На виконання вищевказаного заочного рішення 06 жовтня 2010 року суд першої інстанції видав виконавчі листи, у яких вказано, що строк їх пред`явленням до виконання протягом трьох років.

На зворотній стороні вказаних виконавчих листів містяться відмітки про повернення виконавчих документів стягувачу 29 грудня 2012 року та 27 червня 2014 року з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».

14 липня 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) із заявою про прийняття виконавчих листів у справі № 2-248/10 до виконання.

14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюк В. В. прийняв постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів у справі № 2-248/10, виданих Київським районним судом м. Одеси від 06 жовтня 2010 року (виконавче провадження № 48185933 та № 48186012).

Постановою старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Ордатія Я. І. (далі - державний виконавець Ордатій Я. І.) від 16 травня 2016 року (виконавче провадження № 48185933) стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно грошову суму в розмірі 20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 2 052 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області у зв`язку з ненаправленням боржнику копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Скарги ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-248/10 (виконавче провадження № 48185933 та № 48186012) залишено без задоволення.

Постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюка В. В. від 14 листопада 2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти та рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 129-1 Конституції Українисуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 431 ЦПК Українивиконавчий лист є виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент набрання законної сили судовим рішення у справі № 2-248/10 (16 липня 2010 року) та видачі відповідних виконавчих листів (14 липня 201 року), були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 21 Закону№ 606-XIV, у редакції на час видачі виконавчих листів, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.

Судами попередніх інстанцій установлено, що виконавчі листи № 2-248/10 неодноразово пред`являлись до виконання. На зворотній стороні вказаних виконавчих листів містяться відмітки про повернення виконавчих документів стягувачу 29 грудня 2012 року та 27 червня 2014 року з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача;2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (частина перша статті 47 Закон України № 606-XIV).

Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону України № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (частина третя статті 23 Закону України № 606-XIV).

Із системного аналізу указаних норм Закону України № 606-XIV можна зробити висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Вирішуючи питання про скасування постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів № 2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси, суди врахували обставини, встановлені ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відповідно до якої постанову від 27 червня 2014 року про повернення виконавчого листа без виконання стягувач отримав 10 жовтня 2014 року.

Ураховуючи, що копію постанови від 27 червня 2014 року повернення виконавчого листа без виконання АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримало 10 жовтня 2014 року, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що повторно пред`явивши виконавчий лист 14 липня 2015 року стягувач не пропустив строк пред`явлення його до виконання, встановлений пунктом 2 частини першої статті 22 Закону України № 606-XIV.

Також Верховний Суд погоджується з висновками судів, які, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, встановили, що постанова про арешт всього майна боржника, прийнята в межах виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10, державним виконавцем не приймалась, у зв`язку з чим вимоги заявника в цій частині є безпідставними.

Згідно з частиною шостою статті 70 Закону України № 606-XIV що звернення стягнення на пенсію здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій) відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що відсутні порушення в діях державного виконавця під час прийняття постанови про звернення стягнення на доходи боржника, оскільки стягнення у розмірі 20 % від пенсії не перевищує граничного розміру, встановленого законом.

Оскільки матеріали справи не містять доказів незаконного відкриття виконавчого провадження та стягнення на його підставі грошових коштів на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для повернення ОСОБА_1 грошових коштів.

Щодо посилань заявника на те, що Закон України «Про виконавче провадження», який вступив в силу 05 жовтня 2016 року в частині строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначених у частині першій статті 12 цього Закону, в аспекті положень пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення», поширюються виключно на виконавчі документи, видані з 02 червня 2016 року, то Верховний Суд виходить з такого.

Суд першої інстанції встановив, що в 2016 році ОСОБА_1 вже звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ордатія Я. І. з винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси та просив скасувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень від 14 липня 2015 року № 48185933 і № 48186012. Підставами скасування постанов скаржник зазначав те, що державний виконавець відкрив виконавчі провадження після спливу строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання; виконавчі документи містили виправлення; копії постанов про відкриття виконавчих проваджень не були направлені боржнику.

Зазначена скарга ОСОБА_1 була розглянута та ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволена частково. Суд визнав неправомірними дії державного виконавця Ордатія Я. І. щодо не направлення боржнику ОСОБА_1 копій постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчих проваджень. Вимоги скаржника про скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень суд залишив без задоволення.

У цивільній справі № 520/10954/16-ц, провадження №4-с/520/114/16, питання про визнання незаконними постанов про відкриття виконавчих проваджень №48185933 і №48186012 від 14 липня 2015 року, з посиланням на те, що вони відкриті після збігу річного строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів, вже були предметом судового розгляду, щодо яких ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції відповідним доводам апеляційної скарги надав правову оцінку, зазначивши, що на час видачі вказаних виконавчих листів, тобто 06 жовтня 2010 року, був чинним Закон №606-ХІV, в редакції 1999 року зі змінами, згідно з яким строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлено в три роки, про що зазначено у виконавчих листах.

Верховний Суд зазначає, що згідно з пунктом 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» (далі - Закон № 2677-VІ), який набрав чинності з 9 березня 2011 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі. Поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

У справі, яка переглядається, виконавчий лист суд видав 6 жовтня 2010 року, тобто до набрання чинності Законом № 2677-VІ, тому строк пред`явлення цього виконавчого листа до виконання повинен визначатися Законом № 606-XIV.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 29 грудня 2012 року і 27 червня 2014 року відповідно до пункту 4 статті 47 Закону 606-XIV вказані виконавчі листи були повернуті стягувачу, про що є відмітка на їх зворотній стороні, то відкриття виконавчих проваджень 14 липня 2015 року здійснено у встановлений трирічний строк, оскільки він переривався відповідно до статті 23 Закону 606-XIV.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що заробітна плата, пенсія та державна соціальна допомога в розумінні поняття «власність» є майном, на захист якого спрямована дія статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвеція), не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що постанова державного виконавця про стягнення щомісячно грошової суми в розмірі 20 % від пенсії боржника відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд апеляційної інстанції не проінформував Перший Одеський місцевий центр вторинної безоплатної правової допомоги про дату і час судового засідання є безпідставними, оскільки матеріали справи апеляційного провадження не містять відомостей про надання заявнику такої допомоги.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а скаржник не вказав, які конкретно норми права неправильно застосували суди першої та другої інстанції, що не відповідає висновкам судів касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко