Постанова

Іменем України

29 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 607/16128/19

провадження № 61-12188св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кооператив «СОЮЗ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року у складі судді Грицай К. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Ткач З. Є., Ходоровського М. В., Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кооперативу «СОЮЗ» про визнання майнових прав та права власності на об`єкт нерухомості.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що між ним та Кооперативом «СОЮЗ» був укладений договір про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1.

Відповідно до умов указаного договору після закінчення будівництва підземної автомобільної стоянки відповідач зобов`язувався передати йому для оформлення права власності нерухоме майно - підземну стоянку № НОМЕР_1 , площею 18 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити відповідачу повну вартість будівництва об`єкта нерухомого майна до 20 грудня 2006 року.

Позивач зазначає, що сплатив вказану в договорі суму в повному обсязі. Будівництво об`єкта нерухомості закінчено, але відповідач не передав йому відповідних документів на підземну автомобільну стоянку для оформлення права власності. Керівництво кооперативу «СОЮЗ» ігнорує його звернення та ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором від 14 серпня 2006 року № 66/1.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним майнові права на об`єкт нерухомості - підземну стоянку № НОМЕР_1 , загальною площею 18 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Кооператив «Союз» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правовідношення припиненим та стягнення коштів.

Зустрічний позов Кооперативу «Союз» мотивовано тим, що через відсутність належного фінансування будівництво підземної автомобільної стоянки не було виконано у встановлений строк і ОСОБА_1 прийняв рішення про припинення договірних відносин та вимагав повернення йому сплачених пайових внесків.

Так, розпискою від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 було повернуто кошти в сумі 1 000,00 Євро, що згідно з курсом НБУ на день повернення еквівалентно 27 501,20 грн.

Також розпискою від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 підтвердив повернення йому коштів в сумі 1 000,00 дол. США, що еквівалентно 26 022,97 грн.

Таким чином, загальна сума повернених ОСОБА_1 грошових коштів становить 53 524,17 грн, а тому він має заборгованість перед Кооперативом «СОЮЗ» у розмірі 3 424,17 грн.

Крім того, зазначає, що після вимоги ОСОБА_1 про повернення йому сплачених за договором коштів та отримання таких коштів від Кооперативу «СОЮЗ» відбулась одностороння відмова ОСОБА_1 від договору у повному обсязі.

Таким чином, договір, укладений між Кооперативом «СОЮЗ» та ОСОБА_1 , є розірваним, тому наступають правові наслідки, визначені статтею 653 ЦК України.

З огляду на викладене, Кооператив «СОЮЗ» просив суд визнати правовідношення за договором від 14 серпня 2006 року № 66/1 «Про пайову частку у будівництві підземної стоянки автомобіля», укладеним між ОСОБА_1 і Кооперативом «СОЮЗ», припиненим, та стягнути зі ОСОБА_1 на користь Кооперативу «СОЮЗ» грошові кошти в сумі 3 424,17 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2019 року прийнято зустрічний позов Кооперативу «СОЮЗ» до розгляду разом із первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову Кооперативу «СОЮЗ» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано наступним.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання майнових прав на підземну автомобільну стоянку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що грошові кошти в розмірі 53 524,17 грн були повернуті ОСОБА_1 . Кооперативом «СОЮЗ» у липні 2016 та в липні 2017 року. Станом на час розгляду справи позивач не оплатив суму пайового внеску та не виконав умови договору про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1, тому в ОСОБА_1 не виникло права очікування передання йому права власності на спірну підземну стоянку у майбутньому відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та статті 328 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову Кооперативу «СОЮЗ» про визнання правовідношення припиненим та стягнення коштів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що договір про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1 не передбачає права замовника на односторонню відмову від договору, поряд з тим, пункт 9.2 договору надає право виконавцю на розірвання в односторонньому порядку у випадку невиконання замовником своїх зобов`язань за договором щодо порядку та строку оплати.

Заявлені позовні вимоги про визнання правовідношення припиненим фактично є вимогами про встановлення юридичних фактів, що свідчать про припинення всіх прав та обов`язків сторін правовідношення, які об`єктивно мали існувати на час звернення позивача до суду, оскільки права та обов`язки сторін виникають та припиняються саме з правочинів, а не з рішення суду.

У силу вимог частин другої, третьої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

ОСОБА_1 не довів, що між сторонами було розірвано договір у формі, передбаченій частиною першою статті 654 ЦК України. Також цей договір не було розірвано за рішенням суду, а вимоги про розірвання договору сторонами заявлені не були.

Оскільки сторонами не надано доказів щодо вчинення сторонами у письмовій формі припинення договору про пайову частку в будівництві після повернення сплачених коштів, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання припиненим правовідношення за договором від 14 серпня 2006 року № 66/1 «Про пайову частку у будівництві підземної стоянки автомобіля».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

13 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, з пропуском строку на касаційне оскарження, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і в частині позову ОСОБА_1 ухвалити нове рішення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що визнання майнових прав за ОСОБА_1 на спірний об`єкт інвестування є ефективним способом захисту права, оскільки об`єкт нерухомого майна не прийнято до експлуатації, а ОСОБА_1 сплачено грошові кошти на його будівництво.

Крім того, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статті 527 ЦК України, оскільки докази на підтвердження того, що грошові кошти передано ОСОБА_1 уповноваженою особою Кооперативу «СОЮЗ», у матеріалах справи відсутні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосуються лише вирішення його вимог за первісним позовом про визнання майнових прав на об`єкт нерухомості, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову Кооперативу «СОЮЗ» у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без руху для надання доказів поважності пропуску строку на касаційне оскарження та зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження.

У вересні 2020 року заявником у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу № 607/16128/19.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2020 року, представник Кооперативу «СОЮЗ» адвокат Парубій І. М. заперечував проти доводів ОСОБА_1 , просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

14 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та Кооперативом «СОЮЗ» був укладений договір про пайову частку в будівництві підземної автомобільної стоянки № 66/1.

Відповідно до умов договору про пайову частку в будівництві підземної автомобільної стоянки № 66/1 після закінчення будівництва стоянки «Виконавець» зобов`язувався передати для оформлення права власності нерухоме майно - підземну стоянку № НОМЕР_1 , площею 18 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а «Замовник» був зобов`язаний сплатити повну вартість будівництва об`єкта нерухомого майна в сумі 50 100,00 грн. Планове закінчення будівництва і здача в експлуатацію: 3-4 квартал 2007 року.

Згідно з пунктом 4.1 договору про пайову частку в будівництві підземної автомобільної стоянки № 66/1 встановлено обов`язок замовника своєчасно і у повному обсязі розрахуватись за підземну стоянку строком до 30 грудня 2006 року.

У пунктах 9.2, 9.3 договору про пайову частку в будівництві підземної автомобільної стоянки № 66/1 сторони домовились, що виконавець вправі відмовитись від виконання цього договору і розірвати договір у односторонньому порядку у випадках: невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань за договором (по розділах 2,3) на строк понад місяць. У випадку розірвання договору виконавець протягом 1 місяця з дати розірвання повертає внесені кошти замовнику.

Пунктом 10 цього договору передбачено, що усі питання, неврегульовані цим договором, сторони регулюють згідно чинного законодавства.

ОСОБА_1 повністю сплатив пайовий внесок згідно з умовами договору в розмірі 50 100 грн, що підтверджується квитанцією гарантованого пайового внеску від 14 серпня 2006 року № 144.

Суди встановили, що у зв`язку з невиконанням умов договору щодо закінчення будівництва та передачі останньому підземної стоянки для оформлення права власності на вимогу ОСОБА_1 представник Кооперативу «СОЮЗ» 29 липня 2016 року повернув йому 1 000,00 Євро, що еквівалентно 27 501,20 грн, та 10 липня 2017 року - 1 000,00 дол. США, що еквівалентно 26 022,97 грн, на загальну суму 53 524,17 грн, що були сплачені ОСОБА_1 на виконання укладеного між ними договору про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1.

Також встановлено, що ОСОБА_1 звертався з листами від 03 травня 2019 року, 25 травня 2019 року за адресою Кооперативу «Союз» щодо видання йому документів для оформлення права власності на гараж, проте відповіді не отримав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 просив визнати за ним майнові права на об`єкт нерухомості - підземну стоянку № НОМЕР_1 , загальною площею 18 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з подальшим повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 13 травня 2019 року у справі № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України).

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) відступила від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15), які полягали у необхідності позивачем захищати свої майнові права, а не права власності, яке ще не виникло.

Матеріали цієї справи не містять доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомості закінчений будівництвом та введений в експлуатацію, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним саме майнових прав на об`єкт нерухомого майна є належним способом захисту.

У цій справі суди відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 не у зв`язку з неефективністю обраного ним способу захисту, а тому що позивач не сплатив суму пайового внеску та не виконав умови договору про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1.

Колегія суддів вважає такі висновки правильними.

Відповідно до аналізу наведених норм матеріального права щодо обов`язковості виконання договірного зобов`язання та правових висновків Верховного Суду, особа може ставити питання про визнання за нею майнового права (право очікування) на спірний об`єкт нерухомого майна за умови укладення між сторонами договору інвестування, на підставі якого в подальшому буде передане новостворене майно, та за умови сплати позивачем усієї вартості об`єкта будівництва.

Суди попередніх інстанцій встановили і це не спростовується матеріалами справи, що замовник ОСОБА_1 спочатку повністю виконав умови договору та до 30 грудня 2006 року розрахувався за підземну стоянку, проте, Кооператив «СОЮЗ» у встановлений договором строк до 3-4 кварталу 2007 року не виконав зобов`язання за цим договором та не передав підземну стоянку позивачеві для оформлення права власності, порушивши зобов`язання.

У подальшому, а саме в липні 2016 року та в липні 2017 року, тобто до моменту звернення до суду з цим позовом, грошові кошти в розмірі 53 524,17 грн були повернуті ОСОБА_1 . Кооперативом «СОЮЗ».

Таким чином, станом на час розгляду справи позивач фактично не сплатив суму пайового внеску та не виконав умови договору про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля від 14 серпня 2006 року № 66/1, тому в ОСОБА_1 не виникло права очікування передання йому права власності на спірну підземну стоянку у майбутньому.

При цьому ОСОБА_1 не заперечував отримання від Кооперативу «СОЮЗ» указаних грошових коштів, що вбачається зі змісту його письмових пояснень, які містяться в матеріалах справи (а. с. 50).

Враховуючи те, що сплачені кошти за договором про пайову частку в будівництві підземної стоянки автомобіля № 66/1 були повернені ОСОБА_1 , що він не заперечує, та інші грошові кошти на виконання умов договору він не сплачував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання майнових права на об`єкт нерухомості.

Підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 відсутні. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 про визнання майнових права на об`єкт нерухомості прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець