Ленінський районний суд м. Полтави
Справа № 1616/4141/2012
Провадження № 4-с/553/16/2022
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2022 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді Високих М.С., за участі секретаря судового засідання Лунич Ю.Г., особи, яка звернулась із скаргою ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, учасники справи: Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), старший державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тютюнник Ксенія Володимирівна, державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Канюка Юлія Миколаївна, ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою, в якій прохає визнати протиправною і скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України від 02.01.2019 у виконавчому провадженні №43307026 та зобов`язати старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтави Тютюнник К.В. повідомити Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про скасування тимчасового обмеження виїзду громадянина ОСОБА_1 за межі України.

Заявлені за скаргою вимоги вмотивовані ОСОБА_1 тим, що він має намір виїхати до Польщі у зв`язку із чим через мобільний додаток «Дія» виявив інформацію про наявність виконавчого провадження №43307026, відкритого з примусового виконання виконавчого листа №1616/4141/2012 виданого 27.03.2013 Ленінським районним судом м. Полтави. За допомогою ідентифікатору доступу в Автоматизованій системі виконавчого провадження ОСОБА_1 ознайомився з постановою про встановлення відносно нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яку він вважає протиправною та такою, що порушує його законні права.

Так, за посиланням ОСОБА_1 він не був обізнаний про розгляд Ленінським районним судом м. Полтави судової справи, не отримував повісток про виклик до суду, копії ухвали про відкриття провадження, копії позову та інших процесуальних документів, в тому числі рішення суду. Про можливість звернення колишньої дружини із позовом до суду про стягнення аліментів він також не знав, оскільки передавав допомогу на утримання дитини добровільно. Про наявність відкритого виконавчого провадження ОСОБА_1 також повідомлено не було, і заборгованість з аліментів виникла не через свідоме ухилення боржника від їх сплати а через порушення державним виконавцем вимог Закону.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01.02.2022 скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду та за клопотанням заявника витребувано копії матеріалів виконавчого провадження, які надійшли до суду 22.04.2022.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги за скаргою підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладені у ній та письмових поясненнях від 29.04.2022 обставини.

Представник Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві звернувся із клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не прибули, будучи належно повідомленими про розгляд справи.

З`ясувавши позиції особи, яка звернулась із скаргою, та її представника, дослідивши приєднані до скарги матеріали та матеріали цивільної справи №1616/4141/2012 (провадження №2/1616/1515/2012), суд зазначає про наступне.

Згідно із ч.3 ст.258, ч.1 ст.259 ЦПК України, розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.18 ЦПК України).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст.431 ЦПК України).

Виходячи із змісту ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Так, на розгляді Ленінського районного суду м. Полтави знаходилась справа 1616/4141/2012 (провадження №2/1616/1515/2012) за цивільним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

За наслідками розгляду справи 27.11.2012 судом ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто на її користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 20.09.2012 до досягнення дитиною повноліття. Одночасно за вказаним рішенням з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави 214,60 грн судового збору.

Згідно із матеріалами вказаної судової справи відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_1 . Зазначена адреса була вказана ОСОБА_1 при зверненні до суду із скаргою та в судовому засіданні останній не заперечував, що як на час розгляду справи про стягнення аліментів так і на теперішній час зазначена адреса є його зареєстрованим місцем проживання.

На виконання заочного рішення від 27.11.2012, судом було видано два виконавчі листи.

Виконавчий лист про стягнення судового збору було скеровано на адресу ДПІ м. Полтави для подальшого звернення до ДВС, виконавчий лист про стягнення аліментів було особисто отримано позивачем ОСОБА_3 24.04.2014.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, постановою державного виконавця від 27.09.2013, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 214,60 грн було закінчено у зв`язку із сплатою боржником боргу в повному обсязі за квитанцією №32Р0228 від 02.09.2013, а виконавчий лист повернуто до суду.

Виконавче провадження №43307026 з виконання виконавчого листа №1616/4141/2012 виданого 27.03.2013 Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 600 грн було відкрито за постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Полтавського МУЮ від 16.05.2014.

Згідно із розрахунками заборгованості з аліментів по виконавчому листу №1616/4141/2012, заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.03.2018 складала 27600, станом на 01.10.2018 32400 грн, станом на 01.12.2020 57957 грн та станом на 01.04.2022 77850,50 грн.

У відповідності до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно із ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Постановою державного виконавця від 02.01.2019, прийнятою у виконавчому провадженні №43307026, у зв`язку із наявною у ОСОБА_1 заборгованістю зі сплати аліментів за період з 27.09.2012 по 01.01.2019 в сумі 33600 грн на підставі ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», відносно боржники було встановлено обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі за виконавчим листом №1616/4141/2012, виданим 27.03.2013.

Таким чином, при встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому вказана стаття не зобов`язує державного виконавця перевіряти наявність таких прав у боржника, а містить припис у вигляді імперативного обов`язку виконавця винести постанови, перелік яких визначено у цій статті, адже застосування заходів, прямо передбачених ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», слугують належному захисту прав дітей та сприяють встановленню механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення боржників у подальшому від виконання призначеного обов`язку із стягнення за несплату аліментів, зменшенню заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст.27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Зазначене кореспондується із нормами національного законодавства, зокрема, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.7,8 ст.7 СК України).

Отже, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, що закріплений у ст.51 Конституції України та узгоджується із вимогами ст.180 СК України.

Слід також враховувати, що застосування обмежень, передбачених ч.9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» є повідним від наявності заборгованості і носить тимчасовий характер. А від так, у разі усунення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, яка дає підстави виконавцю для накладення постанови про обмеження певних прав, виконавцем будуть вжиті заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 ствердив, що не був обізнаний про судове провадження і ухвалення рішення про стягнення аліментів, проте не зміг об`єктивно пояснити факт виконання ним цього ж рішення в частині стягнення судового збору на користь держави та зазначив, що при сплаті судового збору він вважав це витратами у справі про розірвання шлюбу.

Водночас, згідно із заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.12.2011, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , питання про судові витрати у праві не вирішувалось.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що після того як він дізнався про наявність встановленого стосовно нього обмеження, із відповідними заявами про скасування заочного рішення, його перегляд в апеляційного порядку чи оскарження розрахунку боргу не звертався та не вживав заходів для сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Таким чином, враховуючи, що на час розгляду скарги питання про скасування заочного рішення, оскарження цього рішення чи оскарження розрахунку заборгованості, на підставі якого було застосовано обмеження, ОСОБА_1 не порушувалось, про що ним було вказано в судовому засіданні, беручи до уваги обов`язковість виконання судових рішень та імперативність ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», суд не вбачає підстав для скасування постанови державного виконавця, з огляду на що приводить до висновку про відмову у задоволенні скарги.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст.447-453 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, учасники справи: Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), старший державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тютюнник Ксенія Володимирівна, державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Канюка Юлія Миколаївна, ОСОБА_3 відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання безпосередньо до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги. В разі оголошення вступної та резолютивної частини ухвали або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи строк оскарження ухвали обчислюється з дня складання її повного тексту.

Суддя

Ленінського районного суду м. Полтави М.С. Високих