КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4175/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - Ключник Анастасії Вадимівнина ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року за заявою комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2021 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 7821,56 грн., збитки від інфляції у сумі 586,32 грн., три проценти річних у сумі 284,84 грн., судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 227,00 грн. 00 коп., витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року у видачі судового наказу в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - Ключник А.В., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до Голосіївського районного суду м. Києва.

Заявник посилається на незаконність ухвали суду, так як витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат відповідно до ч. З ст. 133 ЦПК України та розподіляються між сторонами відповідно до ст. 137 та ст. 141 ЦПК України.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що п.6 ч. 1 ст. 161 ЦПК України до судових витрат, які підлягають стягненню з боржника за судовим наказом, включені також витрати на професійну правничу допомогу.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги в межах наказного провадження не можуть бути розглянуті, оскільки такі вимоги не є безспірними, тому боржник позбавлений права довести неспівмірність заявлених вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають нормам процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

У статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ч. 3ст. 165 ЦПК Україниу разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Отже, вказана норма не передбачає можливості відмовити у видачі судового наказу в частині витрат на правову допомогу.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПКУкраїни, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України встановлено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про видачу судового наказу додано докази надання АО «Шенлі» послуг КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» з підготовки заяви про видачу судового наказу на суму 1500,00 грн., а саме: копія договору про надання правничої допомоги від 02 лютого 2021 року № 17-21 (а.с.12-14), додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 02 лютого 2021 року № 17-21 про вартість послуг (а.с. 15), детальний опис робіт пов`язаних із поданням заяви про видачу судового наказу щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 (а.с.16), акт виконаних робіт за червень 2021 року по договору про надання правничої допомоги №17-21 від 02 лютого 2021 року (а.с.19).

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу, який по суті є особливою формою судового рішення.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що у разі незгоди боржника із можливим стягненням з нього витрат по оплаті за надану правову допомогу на підставі судового наказу, боржник має право на підставі ст. 170 ЦПК України подати до суду заяву про скасування судового наказу.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та прийшов до помилкового висновку, що питання стягнення витрат на правову допомогу не може бути розглянуте в рамках наказного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у видачі судового наказу постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - Ключник Анастасії Вадимівни задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана