Провадження №2/592/272/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Фоменко І.М., за участю секретаря судового засідання Щербань Г.Г., позивача ОСОБА_1 , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, який підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1 , є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Крім неї та її сина ОСОБА_3 , за вищевказаною адресою зареєстрований колишній співмешканець ОСОБА_2 , з яким вона тривалий час проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сімейні відносини із відповідачем розвивалися досить складно; останній, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, часто вчиняв сварки, вдавався до лайки та образливих висловлювань, траплялися випадки завдання фізичного болю. Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.02.2021 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 173-2 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави.

Починаючи із середини лютого 2021 року, у зв`язку з припинення стосунків, відповідач у квартирі АДРЕСА_2 не мешкає, його особистих речей там не має, участі в оплаті житлово-комунальних послуг та утриманні житла він не приймає. Реєстрація ОСОБА_2 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , належному ОСОБА_1 , порушує права останньої, як власника житла, щодо вільного користування і розпорядження належним їй майном, оскільки вона вимушена сплачувати кошти за надані житлово-комунальні послуги, виходячи з кількості зареєстрованих у приміщенні осіб та позбавлена можливості оформити субсидію на часткове відшкодування витрат по утриманню житла. Тому позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін.

Відповідач ОСОБА_2 , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву чи будь-яких інших пояснень з приводу заявлених вимог не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі наявних у справі матеріалів.

Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія ВСС №733098, посвідченого 18.07.2005 року державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І., є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.10.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

За твердженням позивача, починаючи із середини лютого 2021 року, у зв`язку з припинення стосунків, ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 не мешкає, його особистих речей там не має, участі в оплаті житлово-комунальних послуг та утриманні житла він не приймає. Реєстрація відповідача у вищевказаному домоволодінні, належному ОСОБА_1 , порушує права останньої, як власника житла, щодо вільного користування і розпорядження належним їй майном

Відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку дій щодо зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не вчиняє.

Як вбачається із постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.02.2021 року по справі №592/2041/21, ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності у виді штрафу за фактом порушення тимчасового заборонного припису та систематичного вчинення домашнього насильства відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 , з якою проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Факт вчинення сварок та відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи із лютого 2021 року, підтверджується також письмовими заявами сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.14-16).

Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України регламентовано право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Так, за правилом ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до положень ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Нормою статті 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, зокрема, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.01.2020 року по справі №679/1657/18 (провадження №61-12028св19), для застосування норм статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що вона являється сусідкою позивача та підтвердила факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , протягом року. Пояснила, що між сторонами часто відбувалися сварки, на які викликалися працівники поліції. Після останньої такої лайки вона ОСОБА_2 за вищевказаною адресою не бачила.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наданих позивачем на обґрунтування заявлених вимог доводів у їх сукупності, зважаючи на систематичне порушення правил співжиття з боку відповідача, а також безрезультатність застосованих попередніх заходів запобігання вчиненню домашнього насильства, наслідком чого стало припинення сімейних відносин між сторонами, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_2 починаючи з лютого 2021 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає більше одного року, участі в утриманні житла та оплаті за надані житлово-комунальні послуги не приймає, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у домоволодінні, належному ОСОБА_1 , порушує права останньої як власника майна, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, обраний позивачем, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 .

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 76-83, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Ковпаківський районний суд м. Суми до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Фоменко