ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2529/22 Справа № 205/79/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 17 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 січня 2021 року представник позивача - адвокат Демарчук М.В. звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 12.11.2019 року у м. Дніпрі на перехресті вул. Камчатська в районі буд. 63 та пр. Івана Мазепи сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу застрахована в ПрАТ «УТСК» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ №АО/29294, який діяв на дату ДТП та транспортного засобу «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019 року. В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль позивача «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим завдані матеріальні збитки. 18.11.2019 року ОСОБА_3 , як представник позивача, звернувся до ПрАТ «УТСК» із повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО, також направив запрошення на незалежну судову експертизу пошкодженого транспортного засобу і надав весь необхідний пакет документів. 15.01.2020 року ОСОБА_3 , як представник позивача, направив до ПрАТ «УТСК» заяву на зміну напрямку виплати страхового відшкодування на свій рахунок, а також постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська щодо ОСОБА_2 . В період часу з 21.01.2020 року по 06.03.2020 року страховик здійснив виплату страхового відшкодування невеликими платежами, загальний розмір яких склав 78890 грн. Позивач замовив проведення незалежної експертизи щодо визначення розміру заподіяного матеріального збитку. Згідно висновку незалежного судового експерта Дроздова Ю.В. № 0112/19/19 від 02.12.2019 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Opel Meriva» складає 254796,96 грн., а вартість транспортного засобу до ДТП складає 180253,25 грн. Отже, вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля, а тому матеріальний збиток спричинений власнику автомобіля дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до ДТП в розмірі 180253,25 грн., оскільки відновлювати цей КТЗ економічно недоцільно, вартість транспортного засобу "«Opel Meriva» після ДТП складає 71572,39 грн. Таким чином, розмір заподіяного матеріального збитку складає 108680,86 грн. (180 253,25 грн.-71572,39 грн.). Максимальний ліміт страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну за полісом № АО/29294 становить 100000 грн., отже, сума недоплаченого страхового відшкодуванню складає 19110,00 грн., що розраховується наступним чином: 100 000,00 грн. - максимальний ліміт відповідальності страховика за полісом; 78890,00 грн. - виплачене страхове відшкодування; 2000,00 грн. - франшиза. У зв`язку із тим, що страховиком без будь-яких пояснень було штучно зменшено розмір страхового відшкодування, позивач звертався до Нацкомфінпослуг зі скаргою щодо визначення розміру страхового відшкодування, а також просив надіслати звіт на підставі якого визначено розмір матеріального збитку позивачу. Листом від 10.04.2020 року № 7452/13-12 Нацкомфінпослуг повідомив, що встановлено ознаки порушення страховиком вимог законодавства у сфері фінансових послуг щодо виплати страхового відшкодування не в повному обсязі, зменшено його розмір з підстав, не передбачених пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Листом від 05.05.2020 року № 9092/13-12 Нацкомфінпослуг надіслав копію висновку судового експерта Дроздова Ю.В. № 0112/19/19 від 02.12.2019 року на підставі якого ПрАТ "УТСК" було виплачено страхове відшкодування. Тобто, ПрАТ "УТСК" при визначенні розміру страхового відшкодування керувався висновком експертизи проведеної на замовлення позивача, але без будь-яких пояснень штучно зменшив розмір страхового відшкодування. 09.12.2019 року відповідач отримав від позивача заяву про виплату страхового відшкодування, отже відповідач повинен був виконати обов`язок по сплаті страхового відшкодування до 09.03.2020 року включно. Тобто, за період з 10.03.2020 року по 14.12.2020 року ПрАТ "УТСК" повинен сплатити пеню в розмірі 2047.14 грн. Оскільки, сума основного зобов`язання складає 19110 грн., то за період з 10.03.2020 до 14.12.2020 року з відповідача підлягають стягненню: 3% річних в розмірі 438,00 грн. та втрати від інфляції в розмірі 539,65 грн., також, з відповідача мають бути стягнені витрати на оплату послуг експерта автотоварознавця в розмірі 2100,00 грн. У зв`язку з викладеним просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 24234,79 грн. з яких: 19110 грн. недоплачене страхове відшкодування, 2047,14 грн. пеню, 438 грн. 3% річних від простроченої суми, 539,65 грн. інфляційні витрати, 2100 грн. - витрати на оплату послуг експерта автотоварознавчої, а також стягнути з відповідача судові витрати (а.с.1-7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 17 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задоволенні.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ) суму у розмірі 24 234 грн. 79 коп., яка складається з: 19 110 грн. страхове відшкодування, 2 047 грн. 14 коп. пеня, 438 грн. 3 % річних від простроченої суми, 539 грн. 65 коп. інфляційні втрати, 2 100 грн. витрати на проведення автотоварознавчої експертизи.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 100 грн. (а.с.202-210).

Не погодившись з рішенням, ПрАТ УТСК. звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. а.с.214-217,226-231) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.11.2019 року о 12 годині 45 хвилин по пр. Івана Мазепи у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та транспортного засобу «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого було спричинено матеріальної шкоди.

Згідно постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019 року у справі №205/10205/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Зазначена постанова набрала законної сили 22.12.2019 року (а. с. 11).

На момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АО/029294, страховик - ПрАТ "УТСК".

18 листопада 2019 року ОСОБА_3 , як представник ОСОБА_1 , направив до ПрАТ «УТСК» повідомлення про ДТП, заяву про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО, запрошення на незалежну судову експертизу пошкодженого транспортного засобу і надав весь необхідний пакет документів (а. с. 8-10).

28 листопада 2019 року транспортний засіб «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , було оглянуто судовим експертом Дроздовим Ю.В., залученим позивачем.

Згідно висновку експерта Дроздова Ю.В. №0112/19/19 від 02 грудня 2019 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 254796,96 грн., розмір матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу «Opel Meriva», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого у результаті ДТП складає 180253,25 грн., ринкова вартість колісного транспортного засобу після ДТП складає 71572,39 грн. (а. с. 14-50).

В свою чергу, висновок експерта Дроздова Ю.В. від 02 грудня 2019 року № 0112/19/19, складений на замовлення позивача ОСОБА_1 суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки складений у відповідності до приписів ст. ст. 102, 106 ЦПК України, експерт Дроздов Ю.В. попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також висновок підготовлено для подання до суду.

Таким чином, розмір заподіяного матеріального збитку заподіяного позивачу визначено у розмірі 108680,86 грн. (180253,25 грн.-71572,39 грн.), та враховано максимальний ліміт страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну за полісом № АО/29294, який становить 100 000 грн., у зв`язку із чим ПрАТ "УТСК" було прийнято рішення про виплату суми страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн., але з врахуванням відрахування розміру франшизи, передбаченого полісом страхування № АО/29294 у сумі 2 000 грн., що загалом складає суму у розмірі 98 000 гривень на підставі наданого потерпілим звіту про оцінку майна № 0112/1919, та розмір якої не заперечувався сторонами у справі.

15 січня 2020 року ОСОБА_3 як представник ОСОБА_1 направив до ПрАТ «УТСК» заяву про зміну напрямку виплати страхового відшкодування на свій рахунок, а також постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року щодо ОСОБА_2 (а. с. 11-13).

Фактично у період часу з 21 січня 2020 року по 06 березня 2020 року ПрАТ "УТСК" здійснила виплату страхового відшкодування невеликими платежами, загальний розмір виплат склав 78 890 грн., які перераховано на реквізити фізичної особи - ОСОБА_3 , оскільки від суми у розмірі 98 000 гривень було перераховано ПДФО на реквізити УДК СУ у Голосіївському районі м. Києва при врегулюванні зазначеної страхової справи - 17 640 грн. та військовий збір на реквізити УДК СУ у Голосіївському районі м. Києва при врегулювання вказаної страхової справи - 1 470 грн., отже загальна сума проведеної виплати в рамках заявленого збитку склала 78 890 грн. (а. с. 108-127).

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, до сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 1.3 частини 1 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 164 п.п. 164.2.14 Податкового кодексу України страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є різновидом обов`язкового страхування в Україні. Під час здійснення виплат страхового відшкодування, потерпілим внаслідок ДТП, оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором не здійснюється.

До загальномісячного оподаткованого доходу не включається сума страхової виплати, страхового відшкодування або викупна сума, отримана платником податку за договором страхування від страховика-резидента, іншого ніж довгострокове страхування життя (у тому числі страхування довічних пенсій) та недержавне пенсійне забезпечення, у разі виконання таких умов: а саме, в) під час страхування цивільної відповідальності сума страхового відшкодування не може перевищувати розмір шкоди, фактично заподіяної вигодонабувачу (бенефіціару), яка визначається за звичайними цінами на дату такої страхової виплати (п. 27 ч. 1 ст. 165 Податкового кодексу України).

Порядок застосування п. 27 ч. 1 ст. 165 ПК України, визначається національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно із ст. 3 Розділу ІІ Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Порядку застосування підпунктів 165.1.27 та 165.1.28 пункту 165.1 статті 165 розділу IV Податкового кодексу України щодо страхових виплат, страхових відшкодувань, викупних сум та пенсійних виплат, отримуваних платником податку за договорами страхування, недержавного пенсійного забезпечення, пенсійного вкладу та довірчого управління» №997 від 24.12.2010 року, при страхуванні цивільної відповідальності платника податку сума страхового відшкодування, яка не включається до загального місячного або річного оподаткованого доходу платника податку, не може перевищувати розмір шкоди, фактично завданої вигодонабувачу (бенефіціару), яка визначається за звичайними цінами на дату такої страхової виплати. У разі якщо сума страхового відшкодування перевищує зазначений розмір шкоди, податковий агент від суми такого перевищення утримує та сплачує (перераховує) до бюджету податок за ставкою, визначеною Податковим кодексом України.

Таким чином, єдиною умовою, за якої страхове відшкодування включається до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку є перевищення розміру шкоди, яка визначається за звичайними цінами на дату такої страхової виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довіреності серії НОЕ № 123890 від 18 листопада 2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучер А.А., що зареєстровано в реєстрі за № 4133 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 та адвоката Демарчука М.В. бути його представником в державних, громадянських, господарських та інших підприємствах, установах, банках, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої незалежності при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться ОСОБА_1 , вести від його імені справи в усіх державних установах, кооперативних, громадських, приватних організаціях та в інших установах представляти інтереси ОСОБА_1 в страхових компаніях з питань відшкодування матеріального та морального збитку та отримання належних ОСОБА_1 страхових відшкодувань, пені, а також користуватися всіма іншими правами (а. с. 65).

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Судом 1 інстанції також вірно не враховано посилання на вимоги п. 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначив про те, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди є лише дві сторони, а саме: особа, відповідальність якої застрахована, та потерпілий, разом з тим, із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика звернувся ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 , який не має статусу потерпілого, вигодонабувача, спадкоємця, третьої особи - ФОП, котра в межах своєї підприємницької діяльності виконує роботи по ремонту пошкодженого ТЗ; медичною установою котра здійснює лікування постраждалої особи; ні іншою особою визначеною умовами договору та законодавством «Про страхування», «Про ОС ЦПВВНТЗ», Податкового кодексу України, а тому кошти, які отримує громадянин (фізична особа) за довіреністю - ОСОБА_3 , не є для нього коштами страхового відшкодування, а тому не можуть бути виплачені без утримання податків (ПДФО та військового збору).

На підставі викладеного, колегія суддів поголиться із висновком суду 1 інстанції, що ОСОБА_3 діяв не у власних інтересах, а саме і від імені та в інтересах ОСОБА_1 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією довіреності, а тому виплата ПрАТ «УТСК» податку на додану вартість та військового збору з виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 є безпідставним та не узгоджується із нормами чинного законодавства. Отже, страхове відшкодування належне позивачу, не підлягає оподаткуванню, у зв`язку з чим, відповідачем безпідставно при виплаті позивачу страхового відшкодування здійснено оподаткування вказаної виплати, із застосуванням до неї оподаткування з ПДФО і військового збору, внаслідок чого порушено права позивача.

Таким чином, на підставі встановлених у справі фактичних обставин і норм чинного законодавства суд 1 інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь недоплаченого страхового відшкодування в сумі 19 110 гривень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Тобто вказана норма Закону встановлює обв`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 440/510/19).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17, Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями діючого законодавства України та роз`ясненнями, наведеними у постановах Верховного Суду,та надаючи оцінку наданому розрахунку, суд дійшов висновку, що представник позивача рахував період прострочення зобов`язання з 10 березня 2020 року по 14 грудня 2020 року, оскільки 09 грудня 2020 року відповідач отримав від позивача заяву про виплату страхового відшкодування, а повинен був його виконати до 09 березня 2020 року включно, що узгоджується з вимогами статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та фактичними обставинами справи.

Згідно розрахунку, наданого представником позивача, який не спростований відповідачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня за період з 10 березня 2020 року по 14 грудня 2020 року у розмірі по 2 047,14 гривень, 3% річних від простроченої суми за період з 10 березня 2020 року по 14 грудня 2020 року у розмірі 438 грн., та інфляційні втрати за період з 10 березня 2020 року по 14 грудня 2020 року у розмірі 539,65 гривень.

Відповідачем розрахунок не спростовано, контррозрахунок не надано.

Також правомірним є висновок, щодо стягнення з відповідача витрати на оплату послуг експерта автотоварознавця в розмірі 2 100 грн., оскільки проведення вищевказаного дослідження є обов`язковим в силу ст. 7 Закону України Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та позивачем надано квитанцію про сплату наданих експертних послуг у розмірі 2 100 гривень, яка відповідає вимогам, які ставляться до первинних документів бухгалтерського обліку, та є належним доказом оплати послуг експерта, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2020 року надавав адвокат Демарчук М.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 3038 від 08 жовтня 2019 року) (а. с. 66-71).

Відповідно до положень вищезазначеного договору та Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 14.12.2020 року, акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 14.12.2020 року до Договору про надання правової допомоги від 14.12.2020 року, виконавець (адвокат Демарчук М.В.) надав, а замовник ( ОСОБА_1 ) прийняв (отримав) правову допомогу у формі: консультація правового характеру з використанням юридичної літератури, нормативно правових документів і реєстру судових рішень, вивчення та надання правової оцінки письмовим документам наданим адвокату клієнтом (2 години), складання позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ "УТСК" про стягнення недоплаченого страхото відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат (4 години), отже, сторони домовились, що гонорар за надання професійної правничої допомоги складає фіксований розмір у сумі 5 100 грн.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19 зазначено, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору.

Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Крім того, Верховний Суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Згідно до правової позиції Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України).

Слід також зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про стягнення судових витрат у розмірі 5 100,00 грн. понесених відповідачем на правову допомогу, оскільки вони є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, які містяться в матеріалах справи.

А тому, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув з них на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5100,00 грн., оскільки такий розмір заявлених витрат є неспівмірний та завищений, колегія суддів не приймає до уваги, вище вказаних підстав.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: