ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3299/22 Справа № 205/6014/20 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Деркач Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим 18 листопада 2020 року, позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у червні 2020 року вона звернулась до ТОВ «Земельков» з потребою у проведенні на ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , наступних робіт: встановлення автоматичного та крапельного поливу ділянки; виконання ландшафтних робіт, підсипка території чорноземом; доставка та укладання рулонного газону на території; пересадка дерев на ділянці; встановлення бордюрної стрічки. Перемови велися із засновником компанії ОСОБА_2 , який виставив їй вимогу на оплату вказаних робіт у загальному розмірі 72 817 грн на карткові рахунки, що з її боку було повністю виконано, втім пізніше їй стало відомо про те, що кошти були перераховані фізичним особам, а не на рахунок ТОВ «Земельков». Жодні договірні відносини між нею та відповідачами відсутні, у зв`язку із чим, кошти які були перераховані, зберігаються у відповідачів без достатньої правової підстави, а тому просила суд ухвалити рішення яким стягнути безпідставно набуті грошові кошти з ОСОБА_2 у розмірі 35 000 грн та з ОСОБА_3 у розмірі 37 817 грн, а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.151-156).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн (а.с.183-185).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що між нею та ОСОБА_3 відсутні будь-які договірні відносини, тому відповідач безпідставно зберігає в себе її грошові кошти. Зазначала, що до суду не надано доказів договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Вказувала, що ОСОБА_2 не надав жодного заперечення проти позовних вимог. Вважає, що стягнуті витрати на правничу допомогу є завищеними та неспівмірними (а.с.205-206).

Відповідачі своїм правом передбаченим ст.360 ЦПК України не скористались.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 72 817 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення та додаткового рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти у розмірі 35 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , власником якого є відповідач ОСОБА_2 , та кошти у розмірі 37 817 грн на картковий рахунок № НОМЕР_2 , власником якого є відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується наданими на виконання ухвали суду довідками про рух коштів по картці № НОМЕР_2 по категорії «поповнення картки за період 01 червня 2020 року 02 липня 2020 року від ОСОБА_1 » і про рух коштів по картці № НОМЕР_1 по категорії «поповнення картки за період 01 червня 2020 року 30 червня 2020 року від ОСОБА_1 » (а.с.51-53).

Пояснення сторін у справі свідчать, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , який використовував банківську картку відповідача ОСОБА_3 , фактично склалися договірні відносини на підставі усної домовленості щодо надання послуг у проведенні робіт на ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, здійснила передачу коштів, що засвідчувало її бажання укласти договір, що було саме прийняттям такої пропозиції. При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали грошові кошти, саме для надання послуг у проведенні робіт на вищезазначеній ділянці, а не з іншою метою.

Також у судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_3 в якості свідка, які підтвердили обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Також ОСОБА_4 пояснив, що спочатку ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 з метою виконання робіт на земельній ділянці щодо встановлення крапельного поливу, а ОСОБА_2 зателефонував ОСОБА_4 та запропонував йому виконати ці роботи, на що він погодився та зустрівся із ОСОБА_1 особисто і між ними було досягнуто усної домовленості про придбання та доставку на будівництво матеріалів для монтажу крапельного поливу і виконання будівельних монтажних робіт щодо облаштування крапельного поливу на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_1 просила надати їй номери банківської картки куди можливо перерахувати кошти на придбання матеріалів та за виконані роботи, у зв`язку із чим він надав номер картки ОСОБА_3 , яка є його цивільною дружиною, оскільки у нього немає банківської картки, яку вона добровільно надала ОСОБА_4 у користування саме з цією метою, що також підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 . Після чого, ним здійснювались покупки матеріалів та обладнання, на протязі майже двох тижнів виконував роботи разом з іншими працівниками, та було встановлено крапельний полив на земельній ділянці ОСОБА_1 , який перейшов у її власність, також зазначив, що ОСОБА_1 перераховувала кошти добровільно, що підтверджується тим, що вона їх перераховувала декількома платежами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , який використовував банківську картку ОСОБА_3 для переказу коштів ОСОБА_1 , виникли договірні правовідносини з приводу надання послуг, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів, на підставі статті 1212 ЦК України є необґрунтованими, оскільки ці норми права не застосовуються до договірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Згідно положень статті 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (який не був залучений позивачем до участі у даній справі), який використовував банківську картку відповідача ОСОБА_3 виникли на підставі договору на виконання робіт.

Позивачем не доведено правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України. Крім того, вона сама вказувала, що досягла з відповідачем ОСОБА_2 певних домовленостей стосовно проведення робіт на земельній ділянці.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що фактично позивачем перераховано грошові кошти не помилково, а на виконання договірних правовідносин.

Тому до відносини, що виникли між сторонами не може бути застосовано ст.1212 ЦК України, як на тому наполягав позивач, та доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно ухвалив додаткове рішення та стягнув витрати на професійну правничу допомогу та вони є завищеними колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1,4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Права відповідача ОСОБА_3 у даній справі захищає адвокат Круглий В.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2021 року (а.с.105).

Відповідно до положень п. 4.3 договору клієнт зобов`язаний оплатити надання правової допомоги на умовах визначених та узгоджених клієнтом та Адвокатським об`єднанням в додатковій угоді до цього договору, а також фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. Згідно із п. 2 додаткової угоди від 05 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2021 року клієнт оплачує послуги Адвокатського об`єднання (гонорар) у фіксованому розмірі 12 000 грн.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_3 послуг адвоката та понесення нею витрат у розмірі 7 550 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про перерахування коштів Адвокатському об`єднанню «Круглий та партнери» за послуги з надання правової допомоги згідно договору від 05 квітня 2021 року, та які ще має сплатити у розмірі 4 450 грн, відповідно до фіксованого розміру гонорару у розмірі 12 000 гривень узгодженого сторонами в додатковій угоді до договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2021 року.

З урахуванням досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом Круглим В.В. професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, тому місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2022 року року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Н.М. Деркач