Справа № 465/7286/20 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3979/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Франківського районного суду м.Львова із позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.02.2020 року скасовано постанову серії ЕАК №1974168 від 14.01.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, а провадження у справі закрито. Вважає, що йому завдано моральної та матеріальної шкоди незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу, а саме такий повинен був витрачати час та кошти (залучення адвоката у справі щодо оскарження незаконної постанови - витрати на адвоката в розмірі 3000 грн.), витрата свого часу, необхідність відлучатись з роботи - втрати - 7000 грн., відтак вважає, що має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми витрат на ведення справи, на проїзд, а також упущеної вигоди, яка складає загальну суму - 10000 грн. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що така йому нанесена в розмірі 20000 грн., враховуючи тривалість вимушених змін в житті, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного виконання службових обов`язків, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та складення відносно нього незаконної постанови.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому було закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Стверджує, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесена особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Зазначає, що рішенням Франківського районного суду від 21.02.2020 у справі №465/460/20 встановлено бездіяльність незаконних дій посадових осіб відповідача в частині неналежного службових обов`язків, незаконного притягнення позивача до відповідальності та складання відносно нього незаконної постанови. Вважає, що правова позиція Верховного Суду дає підстави для задоволення даного позову повністю.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 21 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю, а також стягнути з Управління патрульної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 судові витрати (витрати на правову допомогу) в розмірі 8000 грн.

09 лютого 2022 року від Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги. Вважає не доведеним з сторони позивача факту завдання йому майнової шкоди, а саме упущеної вигоди в розмірі 10000 грн., а також 20000 грн. моральної шкоди. Звертає увагу, що в межах розгляду справи №465/460/20 ОСОБА_2 не ставилися питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, таким чином він не скористався своїм правом на відшкодування таких витрат. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 квітня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 10 травня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено факту завдання йому матеріальної і моральної шкоди

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серії ЕАК № 1974168 від 14 січня 2020 року, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 гривень. Суть адміністративного правопорушення: 18 грудня 2019 року о 01 год. 30 хв. у м. Львові по пр. Чорновола, 45 водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf» державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив рух на смузі для маршрутних транспортних засобів, чим порушив п. 17.1 ПДР України.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом та рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.02.2020 року у справі №465/460/20 позов задоволено, постанову серії ЕАК № 1974168 від 14 січня 2020 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП і накладення 510 грн. штрафу скасовано, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію».

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Звернувшись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що притягнення його до адміністративної відповідальності та застосування до позивача адміністративного стягнення, яке у подальшому скасовано судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, призвело до порушення його прав, чим завдано йому моральної шкоди

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно взято до уваги правовий висновок Верховного Суду висловлений у Постанові від Великої Палати від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, згідно з яким ст.ст.1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту завдання йому моральної і матеріальної шкоди у зв`язку з ухвалення постанови, яка була скасована.

Скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягли заподіяння позивачу моральної і матеріальної шкоди, а сам факт скасування постанови інспектора поліції та закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду.

Згаданий висновок узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у Постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18.

Позивачем не доведено фату завдання йому моральної шкоди в розмірі 20000 грн. у зв`язку з складення відносно нього постанови та її скасування.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, скаржником долучено нові докази в підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, а саме: консультаційне повідомлення №3/11/2021 від 29.11.2021 року, докази оплати послуг, квитанції про оплату витрат на лікування та медогляди, консультаційний висновок невролога від 22.10.2021, консультаційний висновок невролога від 16.09.2021, письмові пояснення, яке не були предметом дослідження в суді першої інстанції і скаржником не доведено про наявність обставин які перешкоджали подати такі докази в суд першої інстанції, в зв`язку з чим колегія суддів такі докази до уваги не бере.

Окрім цього, суд першої інстанції доречно звернув увагу, що він у зв`язку з захистом своїх прав не довів, що він витратив 20 годин свого робочого часу, за яку він отримує винагороду в розмірі 350 грн. за годину, яких він фактично недоотримав. Також, недоведеним з сторони позивача залишилася обставина, що позивач поніс матеріальні витрати на пальне у зв`язку із здійсненням поїздок для захисту порушеного права.

Щодо покликання скаржника на те, що з відповідачів підлягають стягненню понесені ним витрати за залучення адвоката у справі №465/460/20 щодо оскарження незаконної постанови, в розмірі 3000 грн., така позиція відповідача є помилковою, оскільки таке питання мало б вирішувати під час розгляду справи №465/460/20 згідно ст.139 КАС України.

Щодо інших витрат понесених позивачем за надану йому правову допомогу, колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає, оскільки суд не знайшов підстав для задоволення основних вимог позову в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди, відносно яких витрати за правову допомогу є похідними від основних вимог.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник