Справа № 131/1294/21
Провадження № 2/131/136/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

в складі головуючого судді Балтака Д.О.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження без фіксації судового засідання технічними засобами в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, -

встановив:

У листопаді 2022 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із позовом до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Позов обґрунтований тим, що позивач є спадкоємцем за заповітом майна своєї матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала у с. Слободище Іллінецького району Вінницької області та в подальшому переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживала за адресою АДРЕСА_1 до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_2 розпорядилась своїм майном, склавши заповіт на користь позивача. Після її смерті, відкрилась спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ВН № 027916, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Слободищенське» с. Слободище Іллінецького району Вінницької області розміром 3,02 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі та грошові вклади з відповідними відсотками, належною компенсацією і всіма видами грошових виплат, що знаходяться у відділенні Ощадбанку № 024 с. Слободище Іллінецького району Вінницької області, що належали матері позивача ОСОБА_2 .

У зв`язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про прийняття спадщини, проте відповідною постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, належне померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , з підстав того, що спадкові правовідносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання.

З огляду на зазначене позивач звернулась із позовом до суду, оскільки вважає, що вищенаведена оскаржувана у судовому порядку постанова про відмову у вчиненні нотаріально дії є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки її зміст не відповідає статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне права», згідно змісту якої спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом залишено без руху з підстав відсутності надання суду документу, який підтверджував наявність пільги зі звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви.

05 грудня 2021 р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якою долучені належним чином посвідчені копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 01.03.2017 р., вид пенсії: по інвалідності 2 грп. інвалід армії. Національна поліція. Термін дії: довічно та довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0774518 від 19.01.2017 р., група інвалідності друга з 19.01.2017 р., причина інвалідності захворювання, пов`язане із проходженням служби в ОВС.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 грудня 2021 р. відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого судового засідання.

31 грудня 2021 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній вважає позов необґрунтованим та оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) не є правовстановлюючим документом в розумінні приписів ЦК України, на підставі статей 70-71 Закону України «Про міжнародне приватне права» просить суд ухвалити рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

18 січня 2022 р. до суду надійшла відповідь на відзив, у змісті якого позивач просить суд позов задовольнити з огляду на зміст пункту 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, згідно якого сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 березня 2022 р. постановлено підготовче провадження закрити та справу призначити до судового розгляду по суті на 21 червня 2022 р.

В судове засідання позивача не з`явився, натомість подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує, просили ухвалити рішення про їх задоволення у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, у відзиві на позов зазначив про розгляд справи за його відсутністю, проти позовних вимог заперечує у повному обсязі.

Враховуючи зазначене, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим частиною 3 статті 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Так, судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України та нормами Закону України «Про нотаріат».

Зі змісту свідоцтва серії НОМЕР_2 від 21.03.2019 р., виданого Іллінецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , про що 10 травня 1967 року виконавчим комітетом Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області складено відповідний актовий запис № 14, вбачається, що у розділі «батьки» у графі «мати» зазначена « ОСОБА_2 » (а.с. 6).

21 листопада 1994 р. ОСОБА_2 на випадок своєї смерті розпорядилась належним їй майном, про що свідчить заповіт, посвідчений головою Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, згідно змісту якого все належне їй майно вона, що буде належати їй на момент смерті і на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_1 (а.с. 9).

26 серпня 1997 р. на підставі рішення Іллінецької районної державної адміністрації від 16 липня 1997 р. № 179 члену КСП «Слободищенське» ОСОБА_2 виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 027916, в тому що їй належить право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Слободищенське» розміром 3,02 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 28 серпня 1997 р. у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 529 (а.с. 10).

Згідно довідки виконавчого комітету Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 20.03.2019 р. № 114 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно народилась і проживала в с. Слободище Іллінецького району Вінницької області до ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у сел. Ладва Прионежського району Республіки Карелія, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Прионежського району Республіки Карелія 22 липня 2002 р. складений актовий запис про смерть № 221 та видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 22.07.2002 р. (а.с. 8).

Постановою державного нотаріуса Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області Манус В.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.12.2019 р. № 819/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, належне померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав того, що спадкові правовідносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання (а.с. 12).

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Змістом частини другої даної статті визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

У пункті 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину.

Згідно частин третьої, четвертої статті 49 даного Закону України нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Змістом статті 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Частиною першою статті 68 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Пунктом 187 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 р. за № 20/5 (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. У випадках якщо останнім місцем проживання спадкодавця є територія іншої держави, нотаріусом установлюється наявність між Україною та такою державою відповідного договору про правову допомогу. При наявності такого договору застосовується загальне правило спадкоємства майна відповідно до законодавства держави, на території якої спадкодавець мав останнє постійне місце проживання. Винятком з цього правила є спадкоємство нерухомого майна, за наявності якого право на спадщину на таке майно оформлюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої воно знаходиться.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму ВССУ від 19 грудня 2014 р. № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» під міжнародним договором України слід розуміти міжнародну угоду з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, укладену в письмовій формі й регульовану міжнародним правом, незалежно від того, викладена така угода в одному або декількох пов`язаних між собою документах чи від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо) (стаття 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року (далі - Віденська конвенція), стаття 2 Закону № 1906-IV).

Так, 22 січня 1993 р. держави - члени Співдружності Незалежних Держав (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (далі - Конвенція). 10 листопада 1994 р. Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14 квітня 1995 р. вона набула чинності для України.

Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Конвенція закріплює право громадян кожної із Договірних Сторін щодо успадковування на територіях інших Договірних Сторін майна чи прав за законом чи заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, що і власні громадяни. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої розташоване це майно. Пунктом 2 статті 45 Конвенції встановлено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Відповідно до статті 48 зазначеної Конвенції провадження у справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв`язку з провадженням по справах про спадщину.

Частиною першою статті 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно частини другої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до змісту статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З урахуванням вищенаведеного суд відхиляє посилання сторін справи на зміст Закону України «Про міжнародне приватне право», як нормативний акт, що регулює спірні правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту пункту 1 розділу ХІV «Прикінцевих положень» вказаний Закон України набрав чинності із 01 вересня 2005 р. При цьому, як встановлено судом спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ВН № 027916, після смерті ОСОБА_2 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 22.07.2002 р.

З огляду на зазначене суд приходить що висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані змістом Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 р.

У відповідності до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Згідно пункту 3 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності до пункту 1 листа ВССУ від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Статтею 524 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. У частині статті 526 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно частини першої статті 17 ЦК України (в редакції 1963 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Як встановлено судом, останнім місцем реєстрації та проживання спадкодавця ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 , що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.12.2019 р. № 819/02-31, зі змісту якої вбачається, що відповідачем компетентним органом Республіки Карелія був направлений запит від 30.03.2019 р. № 209/01-16 щодо останнього місця проживання, наявності заповіту та спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , на який 02 жовтня 2019 р. отримана відповідь із вказанням вищенаведеної адреси останнього місця реєстрації та проживання даного спадкодавця.

Зазначена обставина не заперечується та визначається позивачем, оскільки викладена останнім у змісті позову, а отже не підлягає доказуванню, в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно з пунктом даного 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі КСП державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами про спадкування.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 р.) та Указу № 720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. У разі смерті члена КСП, включеного до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК.

В свою чергу, змістом статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Абзацом 3 частини другої статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначеним вимогам кореспондує норма статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у частинах другій та третій якої зазначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 р., визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Змістом пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно пункту 3.1 листа ВССУ від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені за майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Як встановлено судом за життя ОСОБА_2 не набула права власності на земельну ділянку розміром 3,02 га, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи відповідного правовстановлюючого документу із даного приводу (державного акту на право власності на землю; цивільно-правової угоди щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтва про право на спадщину), а наявний сертифікат на право на земельну ділянку (пай) серії ВН № 027916 від 26.08.1997 р., лише посвідчує належність даному спадкодавцю права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Слободищенське» розміром 3,02 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частин першою-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про те, що у даному випадку відсутні обставини спадкування нерухомого майна позивачем, оскільки до складу спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_2 входить лише право на земельну частку (пай) відповідно до зазначеного сертифікату на право на земельну ділянку (пай), що в свою чергу виключає застосування можливості спадкування за правом держави, на території якої знаходиться нерухоме майно.

Беручи до уваги наведене, у задоволені позовної вимоги про визнання незаконним та скасування постанови державного нотаріуса Іллінецької державної нотаріальної контори від 06.12.2019 р. у справі № 819/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії слід відмовити.

З приводу позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». Нотаріус вносить відповідну інформацію у Спадковий реєстр на підставі рішення суду про визнання його дій неправомірними чи у зв`язку зі скасуванням судом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок наведений Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 19 березня 2018 р. у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18), від 10 квітня 2019 р. у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 р. у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом слід відмовити саме з вищенаведеної підстави.

Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням змісту частини шостої статті 141 ЦПК України, з огляду на відмову у задоволені позову та обставин звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 34, 49, 50, 66, 68 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 17, 524, 526 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 12, 51, 76-81, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Повний текст рішення складений 30 червня 2022 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Іллінецька державної нотаріальної контори Вінницької області, адреса місця знаходження: 22700, Вінницька область, Вінницький район, м. Іллінці, вул. Соборна, буд. 15-а.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), адреса місця знаходження: 29000, м. Хмельницький, вул. Володимирська, 91.

Суддя: