Постанова

Іменем України

27 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 367/7193/18

провадження № 61-17629св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби з організованою злочинністю,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року у складі судді Карабаза Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю про визнання протиправним, необґрунтованим наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій такими, що ображають особисту честь і гідність, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді звільнення протиправним, необґрунтованим та скасувати наказ відповідача від 03 вересня 2018 року № 112ос;

- поновити його на роботі з 03 вересня 2018 року;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- визнати дії відповідача такими, що принижували його честь, гідність та ділову репутацію;

- стягнути з відповідача на його користь компенсацію нанесеної моральної шкоди в розмірі 11 169 грн.

Зазначений позов ОСОБА_1 мотивував тим, що з 05 вересня 2017 року він працює у Міжвідомчому науково-дослідному центрі з проблем боротьби з організованою злочинністю.

Відповідачем 03 вересня 2018 року протиправно видано необґрунтований наказ № 112/ос про його звільнення. Вважає такий наказ незаконним, оскільки відповідачем застосовано необґрунтоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, без врахування ступеня тяжкості проступку, заподіяної шкоди, обставин, попередньої роботи позивача, що є обов`язковим відповідно до статті 149 КЗпП України.

Також вказав, що відповідач неодноразово вчиняв по відношенню до нього порушення статті 158 КЗпП України в частині не вжиття «заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій…».

Він неодноразово повідомляв відповідача про відсутність облаштованого робочого місця, але відповідач вчиняв бездіяльність з усунення даного порушення.

У двох доповідних записках вказував, що «у відповідності до положень Посадової інструкції, у тому числі, але не включно - пунктів 2.7 та 3.12 ним виконувались роботи з відомостями за напрямком роботи відділу - але через відсутність у нього облаштованого персональним комп`ютером робочого місця (про що неодноразово повідомлялось в його доповідних записках) - ці роботи виконувались не на робочому місці, для зменшення ймовірності невиконання ним затвердженого індивідуального плану на друге півріччя 2018 року».

Вважає, що його дії були пов`язані з виконанням роботи без нанесення шкоди, що могла бути завдана роботі через наявні та залежні виключно від відповідача обставини (необлаштоване робоче місце).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач 29 серпня 2018 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, тобто вчинив прогул, за що був звільнений з дотриманням порядку звільнення.

Посилання позивача на те, що роботодавцем при застосуванні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення не було враховані його попередня робота, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, є безпідставними. Застосовуючи такий вид стягнення як звільнення роботодавцем були враховані факти неодноразово порушення трудової дисципліни, зокрема періодична відсутність позивача на роботі без поважних причин, про що були складені акти, які зазначені у наказі про звільнення як підстава звільнення. Позивачем не доведено поважності причин його відсутності, зокрема 29 серпня 2018 року.

Посилання позивача на те, що його робоче місце не було облаштовано персональним комп`ютером, тому він вимушений був виконувати свою роботу не на робочому місці, є безпідставними і жодними доказами не доведені. Така причини відсутності на робочому місці позивачем зазначена лише у пояснювальній записці ОСОБА_1 від 31 серпня 2018 року. Жодних доказів на підтвердження попереднього звернення позивача до адміністрації установи щодо питання облаштування робочого місця суду не надано. За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 29 серпня 2018 року був відсутній на роботі з поважних причин.

Київський апеляційний суд постановою від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від ОСОБА_1 у жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що відсутній висновок Верховного Суду, у якому б була дана оцінка застосування положень статті 152 КЗпП України при вирішенні подібного трудового спору, де перед прийняттям до порушника дисциплінарного стягнення було здійснено передачу даного питання на розгляд трудового колективу.

Відповідачем та судами попередніх інстанцій не було враховано положення статті 152 КЗпП України, згідно з якою замість застосування дисциплінарного стягнення питання щодо нього повинно бути передано на розгляд трудового колективу.

Суд апеляційної інстанції підтвердив передачу на розгляд трудового колективу питання про порушення трудової дисципліни. Проте, у подальшому зробив незрозумілий висновок не досліджуючи чи є після передачі такого права трудового колективу ще одне право до застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідачем було прийнято рішення про застосування дисциплінарного стягнення фактично не маючи на те правових підстав.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю у січні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що керівник центру мав одноосібне право застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій позивач не заперечував проти своєї відсутності на робочому місці 28 та 29 серпня 2018 року та жодних доказів поважності відсутності у вказаний період не надав.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що керівник центру звернувся до трудового колективу саме з поданням про можливість застосування до позивача заходів громадського впливу замість накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни

Керівник центру у зв`язку з вчиненням позивачем дисциплінарного проступку та з урахуванням думки трудового колективу прийняв рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ірпінського міського суду Київської області.

Справа № 367/7193/18 надійшла до Верховного Суду 06 січня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 05 вересня 2017 року ОСОБА_1 працював у Міжвідомчому науково-дослідному центрі з проблем боротьби з організованою злочинністю на посаді заступника начальника організаційно-аналітичного відділу, а з 08 червня 2018 року - на посаді начальника відділу вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції.

Згідно з наказом від 03 вересня 2018 року № 112/ос Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю, за результатами службової перевірки встановлено, що протягом серпня 2018 року начальник відділу ОСОБА_1 без поважних причин систематично був відсутній на робочому місці, чим порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку. Вирішено звільнити з посади начальника відділу з вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції ОСОБА_1 за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 03 вересня 2018 року. Вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 05 вересня 2017 року до 03 вересня 2018 року тривалістю 24 календарних дня.

Згідно з інформацією з електронно-магнітної бази щодо фіксації персональної електромагнітної картки ОСОБА_1 , 27 серпня 2018 року останній з`явився на роботу о 09 год 39 хв, 28 серпня 2018 року відсутній, 29 серпня 2018 року з`явився на роботу о 15 год 55 хв.

Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці від 20 липня 2018 року зафіксована відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18 липня, 19 липня 2018 року (увесь робочий час) та 20 липня 2018 року (станом на 11 год 00 хв).

Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці від 30 липня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 27 липня 2018 року (увесь робочий день) та 30 липня 2018 року (станом на 14 год 00 хв).

Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці від 27 серпня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 28 серпня 2018 року (з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв).

Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці від 29 серпня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 29 серпня 2018 року (з 9 год 00 хв до 15 год 00 хв).

Керівник Центру М. Гребенюк 29 серпня 2018 року звернувся до начальника відділу ОСОБА_1 із проханням надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі 29 серпня 2018 року з 09 год 00 хв до 13 год 00 хв та з 14 год 00 хв до 16 год 00 хв.

ОСОБА_1 надав пояснювальну записку від 31 серпня 2018 року у якій зазначив, що 29 серпня 2018 року ним виконувались роботи за напрямком роботи відділу, але через відсутність у нього облаштованого персональним комп`ютером робочого місця, ці роботи виконувались не на його робочому місці.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України).

Тобто, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Встановивши, що позивач протягом серпня 2018 року без поважних причин систематично був відсутній на робочому місці, чим порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач втратив право на застосування дисциплінарного стягнення, оскільки передав вирішення цього питання на розгляд трудового колективу, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до статті 152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладення дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.

Згідно з протоколом № 4 розширеного засідання Зборів трудового колективу Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при Раді національної безпеки і оборони України, складеним 29 серпня 2018 року, на даному засіданні зборів вирішувалося питання лише про відсутність на робочому місці начальника відділу з вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, керівник центру дійшов правильного рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги у цій справі за його участю

Від ОСОБА_1 у жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, в якій заявник, зокрема просив повідомити його про час та місце розгляду справи.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю про визнання протиправним, необґрунтованим наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій такими, що ображають особисту честь і гідність, стягнення моральної шкоди за його участю.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров