Справа № 714/495/21
Провадження № 2/714/11/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2022 р. Герцаївський районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого-судді: Козловської Л.Д.

секретар: Тодерян К.Л.

за участю представника відповідачів: Хімчинського Б.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Герца цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 21 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/05/744, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у сумі: 27 000 (двадцять сім тисяч) доларів США 00 центів строком на 84 місяців, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 17,50 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Відповідно до умов п.3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з можливою виданою готівки через касу Кредитора.

Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору.

Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків та штрафних санкцій по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році. При цьому, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за » кредитом включно. Погашення основного боргу по кредиту та сплату відсотків Позичальник здійснює у валюті кредиту (п. 3.3 Кредитного договору).

Відповідно до п.5.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених цим договором. Відсотки за кредит Позичальник сплачує щомісячно на рахунок доходів Кредитора, який визначено в Кредитному договорі у відповідності до Графіка погашення заборгованості. Основна заборгованість за кредитом (позичкова заборгованість) погашається Позичальником у відповідності до Графіка погашення.

Відповідно до п.8.1 Кредитний договір набуває чинності з часу надання Позичальнику кредитних коштів (частини коштів) та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені).

06 березня 2009 року між Кредитором та Позичальником будо укладено Додаткову угоду №1 щодо викладення п.1.1 ст.1 кредитного договору в іншій редакції: «п.1.1 Кредитор, відповідно до положень і умов цього Договору, надає Позичальнику кредит за програмою Європейського Банку Реконструкції та Розвитку (ЄБРР) у сумі: 27 000 (двадцять сім тисяч) доларів США 00 центів зі сплатою 17,5 % річних, терміном на 84 місяці».

Отже, з укладенням Кредитного договору та Додаткової угоди до нього, у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості.

Згідно із ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 21 серпня 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (Надалі по тексту «Іпотекодавець») було укладено Договір іпотеки № 014/05/744/712 за реєстр. № 6573, посвідчений приватним нотаріусом Хоменко М. О. Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області (Надалі по тексту «Договір іпотеки»).

Так, відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки.

Отже, предметом іпотеки відповідно до п.6.1 Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: Будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 05 серпня 2008 року Великобудською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області на підставі рішення № 45 Виконавчого комітету Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 24 липня 2008 року.

Нерухоме майно, вказане у п.6.1. Договору іпотеки розташоване на земельній ділянці, яка не приватизована, про що свідчить Довідка № 971-1, видана 18 серпня 2008 року Виконавчим комітетом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку. У зв`язку з тим, що у випадку приватизації вказаної земельної ділянки, після одержання Державного акту про право власності на земельну ділянку, оформлене право власності на земельну ділянку продовжує бути предметом іпотеки відповідно до цього договору без додаткової угоди до нього.

Відповідно до п.16.7.2. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором у разі порушення Позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору.

Згідно п.16.9. Договору іпотеки у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок Предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, комісії, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання Предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (п.20 Договору іпотеки).

Таким чином, з укладенням Кредитного договору та Договору іпотеки Кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте, всупереч вимогам п.п.3.3., 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Так, в силу зазначених вище правових норм, та у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами Банк був змушений звернутися до суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11,2012 року по цивільній справі № 2-291/2012 позовні вимоги Банку було задоволено, а саме: у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась за Кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/05/744/712 від 21.08.2008 року на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2008 року, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу та витрати по оплаті судового збору у розмірі: 3 060 грн. 92 коп. Рішення набрало законної сили 30.11.2012 року.

У зв`язку з невиконанням рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 року в добровільному порядку Банк змушений був звернутися з заявою про відкриття виконавчого провадження до приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області.

13.02.2019 року Приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк К.О. було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 58363957.

В ході примусового виконання рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 року Банку стало відомо, що ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в Португалії.

При перевірці предмета іпотеки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 197408221 від 23.01.2020 року Банк дізнався, що предмет іпотеки все ще належить померлій особі - гр. ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки Великобудської сільської ради № 111 від 18.04.2019 року щодо зареєстрованих осіб видно, що дружина померлого гр. ОСОБА_1 , дочка померлого - гр. ОСОБА_2 , син померлого - гр. ОСОБА_3 постійно проживають в будинку Іпотекодавця - гр. ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням таких прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строку шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (Глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (Глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за виданою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права' на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Так, згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Зазначає, що ОСОБА_1 знала про те, що чоловік передав в іпотеку Банку свій будинок, оскільки саме вона 21.08.2008 року на підставі довіреності уклала з АТ «Райффайзен Банк Аваль» Договір іпотеки № 014/05/744/712 за реєстр. № 6573.

Окрім того, відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. З ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Так, у зв`язку з нововиявленими обставинами та невиконанням умов Кредитного договору, на адресу Позичальника та Нових власників були направлені вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Також, було направлено адвокатський запит до Герцаївської державної нотаріальної контори Чернівецької області щодо надання інформації про відкриття спадкової справи та на ім`я кого з спадкоємців було видано свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п.8.1 Кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (ст.6, ст.627 ЦК України) сторони досягли згоди, що Кредитний договір діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені).

Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оскільки Позичальником не виконувалися умови Кредитного договору, а саме не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв`язку з чим станом на 23.11.2020 року заборгованість Позичальника перед Банком складає: 93 137 доларів США 10 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 2 640 930 грн. 41 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі - 23 986 доларів США 04 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить: 680 131 грн. 36 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі - 44 805 доларів США 55 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить: 1 270 474 грн. 81 коп.; Розрахована пеня.

Відповідно до рішення Кредитора сума пені не стягується в рамках даного спору, однак продовжує нараховуватись, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Крім того, п.3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Згідно ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходження майна або основної її частини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( п.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05.05.2003 року № 898-IV, іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбачену Законом України «Про іпотеку».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігати негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникають між іпотекодержателем (кредитором) право одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовільнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитом свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі і у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно вимог ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.591 ЦК України, якщо сума реалізації предмету застави не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в установленій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідно до умов ст.38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Одночасно на виконання п.6 ч.3 ст.175 ЩІК України позивач вживав заходи досудового врегулювання суперечки між сторонами шляхом направлення відповідачам вимог про невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

На виконання п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України станом на дату подачі позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист порушеного права Кредитора, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 року, у порядку ст.23 Закону України «Про іпотеку» Банком не було подано іншого позову (позовів) до цих же Відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Просив суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 року у сумі: 23 986 доларів США 04 центи звернути стягнення, у порядку ст.23 Закону України «Про іпотеку», на предмет іпотеки, а саме на: житловий будинок, загальною корисною площею: 62,90 кв.м., житловою: 39,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у розмірі: 10 201 грн. 97 коп. у рівних частках.

Представник відповідачів подав до суду відзив на позов, посилаючись на те, що свою позовну заяву Банк, обґрунтовує тим, що 21.08.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Відповідачем 2 укладено кредитний договір № 014/05/744 (далі-Кредитний договір), згідно умов якого Банк зобов`язався надати кредит у сумі 27 000 доларів США строком на 84 місяці, а Відповідач 2 зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом, комісії та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки визначені кредитним договором.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши Відповідачу 2 кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених Кредитним договором.

06.03.2009 між Банком і Відповідачем 2 було укладено додаткову угоду №1 щодо викладення п.1.1 ст.1 Кредитного договору в новій редакції.

Відповідно до Кредитного договору та додаткової угоди до нього, у Відповідача 2 виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах встановлених графіком погашення кредитної заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором, 21.08.2008 між Банком та ОСОБА_4 (далі- іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 014/05/744/712 за реєстр. № 6573 (далі- договір іпотеки), відповідно до якого Банку передали в іпотеку нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресую: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням Відповідачем 2 умов Кредитного договору Банк був змушений звернутися до суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 по цивільній справі №2-291/2012 позовні вимоги Банку було задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/05/744/712 від 21.08.2008 на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2008 року.

В ході примусового виконання рішення суду Банку стало відомо, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в Португалії.

Відповідно до довідки Великобудської сільської ради №111 від 18.04.2019 року щодо зареєстрованих осіб видно, що дружина померлого - ОСОБА_1 , дочка померлого - ОСОБА_2 , син померлого - ОСОБА_3 постійно проживають в будинку іпотекодавця.

Банк просив у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 у сумі 23 986 доларів США 04 центи звернути стягнення у порядку ст.23 Закону України «Про іпотеку», на предмет іпотеки, а саме на: житловий будинок, загальною корисною площею 62,90 кв.м, житловою 39,60 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 201грн. 97 коп. у рівних частках.

Відповідачі вважають, що вимога Банку, є безпідставною, так як Банком уже було реалізовано своє право на захист та звернено стягнення на предмет іпотеки, відповідно до рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 по цивільній справі №2-291/2012.

Позивач надав суду відповідь на відзив посилаючись на те, що у відзиві на позовну заяву представник відповідачів - адвокат Хімчинський Б.Г. дійшов помилкового висновку про те, що звернувшись повторно до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору шляхом звернення стягнення на іпотечне майно з підстав наявності рішення в іншій справі, що набрало законної сили, а саме Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 року по цивільній справі № 2-291/2012, відповідно до якого позовні вимоги Банку було задоволено, а саме: у рахунок погашення заборгованості, яка утворилась за Кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/05/744/712 від 21.08.2008 року на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 .

Разом із тим, Касаційний цивільний суд роз`яснив, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. ВС зауважив, що, визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

В даному випадку цивільні справи № 714/495/21 та № 2-291/2012 одночасно не збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду та в даному випадку склад учасників цивільного процесу не збігаються, оскільки Відповідачами по цивільній справі № 714/495/21 є - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відміну від цивільної справи № 2-291/2012 де відповідачем був ОСОБА_4 .

Не збігається також ціна позову. В цивільній справі № 714/495/21 ціна позову становить 23 986, 04 дол. США, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 680 131,36 гривень, на відміну від ціни позову по цивільній справі № 2-291/2012 де вона становила 306 092,73 гривень.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на майно за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати обставини: - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Крім того поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2-ю і 3-ю цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник Відповідачів дійшов помилкового висновку про те, що сплив строку позовної давності слід обраховувати з 20.07.2016 р. Виходячи з цього, Представник Відповідачів вважає, що строк позовної давності закінчився через три роки, саме 20.07.2019 р., однак Банк, звернувшись з позовом 13.05.2021 р., пропустив строк позовної давності для пред`явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вважає, що такий висновок зроблено передчасно, представником Відповідачів невірно визначено дату початку перебігу позовної давності, виходячи з наступного: Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України ). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та позасудові (ст.ст.17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Такий же висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

В договорі іпотеки, зокрема у п.20 Сторони передбачили, що: «Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених Кредитним та цим договором, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя».

Згідно з п.20.1 договору іпотеки сторонами встановлено, що : «Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Обрання судового чи позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки повністю залежить від волі іпотекодержателя, що є логічним і відповідає принципу диспозитивності.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 по цивільній справі №2-291/2012, яке набрало законної сили, позовні вимоги Банку було задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/05/744 від 21.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/05/744/712 від 21.08.2008 на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2008 року.

Дана обставина підтверджується доданою до позовної заяви копією вказаного судового рішення та не заперечується відповідачами.

Вказане судове рішення звернуто до примусового виконання приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О.

Дана обставина підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2019, що додана до позовної заяви.

Тобто, у випадку Банком було обрано звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, останній отримав виконавчий документ та розпочав його примусове виконання, звернувшись до приватного виконавця Кондрюка К.О.

Зазначене рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 року є таким, що набрало законної сили.

За таких обставин, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено, Банк використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов Кредитного договору шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, Банк, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08.11.2012 року, використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов Кредитного договору та звернув стягнення на іпотечне майно.

Повторне звернення стягнення на одне і те саме іпотечне майно та за одними й тими самими договорами кредиту та іпотеки нормами чинного законодавства України не передбачено. Та обставина, що вимоги банку задоволені на суму заборгованості за кредитним договором, яка існувала на той час, а зараз це інша сума, правового значення не має, оскільки рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в цілому.

З огляду на викладене, позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» про повторне звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є безпідставними і задоволенню не може підлягати.

На даний час відбувається примусове виконання рішення суду, Банком уже реалізовані свої права і даний спір по суті уже вирішено, будь-які спори, що виникають під час примусового виконання рішення суду підлягають розгляду в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Крім цього, у ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

А як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Порушення Відповідачем 2 умов Кредитного договору полягає у несплаті періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. Фактично з 20.07.2016 у Відповідача 2 існує прострочена заборгованість по кредиту, яка не змінилась до цього часу 23 986 доларів США 04 центи.

Перебіг строку позовної давності щонайменше розпочався 20.07.2016, тобто Позивач повинен був звернутись із позовом до суду до 20.07.2019 року, а так як це зроблено тільки 13.05.2021, Позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки і у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 357/9126/17-ц від 10.10.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Обставини наведені Позивачем, щодо смерті ОСОБА_4 09.07.2018, правового значення не мають, оскільки рішенням суду раніше звернуто стягнення на предмет іпотеки в цілому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.256, 257, 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст.178, 191 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частини судового рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2022 року.

Суддя: