Справа № 748/2314/21
Номер провадження 2/736/13/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року м. Корюківка

Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді - Пархомчук Т.В.,

за участі секретаря - Крапивної Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Корюківці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та просить стягнути із ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 64 395 гр. 00 коп. також просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 22.06.2021 відповідач ОСОБА_3 взяв у неї в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 08.08.2021, про що власноруч без тиску та примусу написав боргову розписку від 22.06.2021. Позивач наполягає на тому, що розписка, написана відповідачем, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до вимог ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Всупереч наведеному відповідач умов договору позики не виконав, внаслідок чого виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач намагалась вирішити спір в позасудовому порядку, однак відповідач зобов`язання добровільно не виконав, а тому ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 18.10.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому судовому засіданні. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи.

Від представника відповідача ОСОБА_4 23.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає пред`явлений позов та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача, зазначив, що справжня правова природа розписки, підписаної відповідачем не є борговою. Між сторонами існують правовідносини, які виникли в жовтні-листопаді 2020 року на підставі існуючого договору щодо проведення відповідачем ремонту в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Представник відповідача наполягає на тому, що розписка була складена ОСОБА_3 на вимогу позивач як гарантія належного виконання зобов`язання перед позивачем щодо ремонту у квартирі на суму, що відповідає вартості виконаних робіт, а не у зв`язку із отриманням відповідачем коштів у борг.

Також від ОСОБА_3 23.11.2021 до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач просить визнати недійсним договір позики від 22.06.2021 у формі розписки. Свої вимоги мотивує тим, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в силу яких особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Від представника позивача за первинним позовом до суду надійшла відповідь на відзив на первинну позовну заяву, в якій представник позивача зазначає, що предметом позову є стягнення заборгованості на підставі розписки від 22.06.2021, а послання відповідача на відсутність природи виникнення боргових зобов`язань є зміною предмета позову, правом на яке згідно Цивільного процесуального кодексу України не володіє відповідач. На думку представника первинного позивача розписка за своєю суттю підтверджує укладення договору позики та факт отримання від кредитора певної грошової суми.

Ухвалою суду від 01.12.2021 прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи.

Від представника первинного позивача 30.12.2021 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона наполягає на тому, що розписка від 22.06.2021 підтверджує укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики та наявність зобов`язань відповідача перед позивачем. З огляду на зазначене, вважає, зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Від ОСОБА_3 до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі та отримання коштів позичальником і не довела про існування між сторонами правовідносин за договором позики, а отже даний правочин має бути визнаний недійсним.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні первинні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнали просили відмовити в її задоволенні.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні первинні позовні вимоги не визнали просили відмовити в їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, допитавши свідка ОСОБА_5 , з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та зустрічний позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги за первинним позовом ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, натомість зустрічний позов необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.06.2021 року між ОСОБА_1 , як кредитором та ОСОБА_3 , як позичальником було укладено договір позики у гривнях та іноземній валюті на загальну суму 41 500 (сорок одну тисячу п`ятсот гривень) грн. 00 коп. та 850 (вісімсот п`ятдесят) доларів США, яка станом на 13.09.2021 по курсу Національного банку України еквівалента 22 721 (двадцять дві тисячі сімсот двадцять одну) грн. 00 коп.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_3 було складено боргову розписку від 22.06.2021, відповідно до якої відповідач взяв в борг сорок одну тисячу п`ятсот гривень і вісімсот п`ятдесят доларів. ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 08 серпня 2021. В присутності ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в жовтні-листопаді 2020 року виникли правовідносини щодо проведення ОСОБА_3 ремонту в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , показала, що 22.06.2021 ОСОБА_3 отримав у борг від її доньки, ОСОБА_1 , 41 500 (сорок одну тисячу п`ятсот гривень) грн. 00 коп. та 850 (вісімсот п`ятдесят) доларів США, про що написав власноруч, без примусу, боргову розписку. Свідок зазначила, що вона була безпосереднім свідком фактичної передачі коштів відповідачу, однак якими купюрами кошти передавались вона не пам`ятає.

Як свідчить текст переписки у текстовому месенджері «Viber» між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , сторони обговорювали свої відносини стосовно неякісно виконаного ремонту квартири первинного позивача відповідачем. Згідно тексту переписки за 11.08.2021, тобто вже після дати написання боргової розписки, ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_3 , про те, що у неї є розписка із сумою грошей, отриманих ним з листопада 2020 року. В зазначеному повідомленні позивач також зазначає, що в червні вона повинна була переїхати до власної квартири. ОСОБА_1 також вказує на те, що якщо відповідач розпочав ремонт у листопаді то до кінця травня повинен був його зробити (а.с. 75). ОСОБА_1 під час судового засідання не заперечувала проти того, що направляла ОСОБА_3 повідомлення із зазначеним змістом.

Також у повідомленню за цю ж дату о 20:29, відповідач ставить зустрічне запитання ОСОБА_1 про яку саме суму йде мова. На що позивач надсилає фото копію написаної ОСОБА_3 розписки від 22.06.2021. Крім того, у вказаній переписці за 11.08.2021, міститься фото розрахунку коштів витрачених на будівельні матеріали та загалом на ремонт, в якому значиться підсумкова сума 41 500 (сорок одна тисяча п`ятсот гривень) грн. 00 коп. та 850 (вісімсот п`ятдесят) доларів США (а.с. 76-79). Під час судового засідання позивач та представник позивача заперечили проти того, що ОСОБА_1 направляла відповідний розрахунок.

Також 31.08.2021 ОСОБА_1 направила ОСОБА_3 претензію з вимогою про досудове врегулювання спору, яким просила до 05.09.2021 повернути їй борг, інакше вона вимушена бути звернутися до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.

Зазначена правова позиція наведена в рішенні Верховного Суду у справі № 753/11670/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і від установлених результатів робити відповідні висновки.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, про те, що пояснення свідка, який є матір`ю позивача, а отже є зацікавленою особою у результатах розгляду справи, а також пояснення ОСОБА_1 , не можуть вважатися беззаперечним та достовірним доказом у справі в розумінні норм процесуального права, адже на підставі таких показів не можна встановити дійсні обставини справи. З огляду на наведене, суд вважає, що покази свідка та пояснення сторони у справи не можуть свідчити про факт передачі відповідачу грошових коштів за борговою розпискою, а тому є неналежними.

Щодо наданої представником відповідача в паперовій формі копій переписки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в текстовому месенджері «Viber» то суд вважає, що вказана переписка є електронним доказом в розумінні статті 100 ЦПК та відповідає вимогам належності та допустимості, адже позивач не заперечує, що саме ця переписка велась між нею та відповідачем.

Водночас, суд зауважує, що повідомлення за 11.08.2021, яке містить фото розрахунку суми боргу де значаться цифри 41 500 (сорок одна тисяча п`ятсот гривень) грн. 00 коп. та 850 (вісімсот п`ятдесят) доларів США суд не приймає до уваги відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України, оскільки позивач ставить під сумнів відповідність копії саме цього електронного доказу оригіналу, а сам оригінал відповідачем суду не надано.

В той же час, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, виходячи із результатів оцінки усіх наявних доказів. Враховуючи те, що позивач не заперечує проти того, що вела переписку із ОСОБА_3 в текстовому месенджері «Viber», в тому числі направляла вимогу про погашення суми боргу в досудовому порядку, тому суд, дослідивши вказану переписку, приходить до висновку про те, що зміст цього листування свідчить про те, що відносини між сторонами не носили боргового характеру. Адже, як свідчить переписка, зокрема за 11.08.2021, ОСОБА_1 звертається до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів, що витрачені на проведення відповідачем не якісного ремонту. На підтвердження суми грошової компенсації позивач вказує на наявність у неї розписки, написаної відповідачем, а також надсилає йому фотокопію розписки за 22.06.2021. Крім того, позивач вказує, що в цій розписці вказана сума коштів, які отримані ОСОБА_3 за період з листопада 2020 року.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що 22.06.2021 ОСОБА_3 фактично не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 41 500 (сорок одна тисяча п`ятсот гривень) грн. 00 коп. та 850 (вісімсот п`ятдесят) доларів США. Зазначені кошти були отримані відповідачем за весь період проведення ним будівельних робіт, а саме з листопада 2020 року, передані вони були на виконання іншого договору.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошей відповідачу ОСОБА_1 суду не надала.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість первісного позову ОСОБА_1 , а отже в його задоволенні необхідно відмовити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на те, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підставі якого складена боргова розписка від 22.06.2021 не мав реального характеру, відповідач за первинним позовом коштів за цим договором не отримував, а тому у відповідності до вимог ст.. 215 ЦК України такий договір є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного кодексу України з позивача за первинним позовом на користь позивача за зустрічним позовом слід стягнути судові витрати в сумі 908 гривень понесені ним при подачі зустрічного позову до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.10-13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 22.06.2021 у формі розписки.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне рішення суду складено 23.03.2022.

Суддя Т.В.Пархомчук