Справа № 144/361/16-ц
Провадження № 22-ц/801/787/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 рокуСправа № 144/361/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Г.Є.,

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2022 року, ухвалене суддею Теплицького районного суду Вінницької області Герман О.С.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПП «ЗІС», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області про визнання договору та зміни (доповнення) до договору оренди землі недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 2,1851 га, кадастровий номер: :01:000:0215, що розташована на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ОСОБА_1 вказує, що йому стало відомо, що існує договір оренди землі та зміни (доповнення) до договору оренди землі укладені нібито між ним та ПП «ЗІС», відповідно до якого відповідач має право користуватися належною позивачу земельною ділянкою. Зазначає, що він вказаних договорів не підписував та нікого не уповноважував на їх підписання, а тому ПП «ЗІС» на даний час користується, належною йому земельною ділянкою, на підставі неукладеного договору оренди землі, в зв`язку з чим договори оренди не відповідають його волі та є недійсними.

В подальшому, ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ПП «ЗІС» на позовну заяву подав відзив, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2022 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди, ОСОБА_1 - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :01:000:0215, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути йому дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонено ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПП «ЗІС» подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд не взяв до уваги, що на протязі з 2006 і до 2015 років позивач постійно отримував орендну плату за використання відповідачем землею, а тому позивачеві було відомо про договір оренди землі. Крім того, судом порушено вимоги ЦПК України при прийнятті заяви про зміну предмету позову від 11.03.2021. Також, суд помилково частково стягнув витрати на професійну правничу допомогу, оскільки дані витрати документально не підтверджені та не доведені.

В свою чергу позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,1851 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:0215, на підставі Державного акту серії ЯА № 230080 від 16.03.2005 (Т.1 а.с.6-7).

20.04.2006 між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» укладено договір оренди землі №124, строком на 10 років. Договір зареєстрований в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.08.2006 року за № 040685142 (Т.1 а.с. 8-11).

Відповідно до п. 36 укладеного між сторонами договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін та рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

07 травня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_1 було підписано зміни (доповнення) до договору оренди землі, відповідно до яких термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати (Т.1 а.с. 12).

Згідно з висновком експерта № 9130/9131/16-32 від 06.09.2016 підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 124 від 20 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 040685142, який було укладено між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.1 а.с. 97-112).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 599/600/18-21 від 11.04.2018 підпис від імені ОСОБА_1 в оспорюваних змінах (доповненнях) до договору оренди землі в примірнику наданому відділом Держгеокадастру у Теплицькому районі в графі» Реквізити» підпис Орендодавця, - виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.1 а.с. 194-198).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що ПП «ЗІС» без установлених законом підстав користується земельною ділянкою, яка належить позивачу, у зв`язку із чим порушує права позивача, як власника земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні позивачем своїм майном.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в своїй позовній заяві вказував на те, що він договір оренди землі та змін (доповнень) до нього не підписував, також умови не погоджував. Тому відповідачем порушене право позивача, як власника земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні нею.

Як вбачається з матеріалів справи, Висновками експертів встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі та змін (доповнень) до нього, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, так як договір оренди землі від 20 квітня 2006 року, та зміни (доповнення) від 07 травня 2010 року до договору позивачем не підписувались, а тому є неукладеними, відтак земельна ділянка, яка належить позивачу, знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.

Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування факту не підписання позивачем договору оренди землі та зміни (доповнення) до договору оренди землі.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач користується земельною ділянкою, що належить позивачу незаконно, на підставі договору, який не було укладено, у зв`язку з чим порушено право позивача, як власника земельної ділянки, а тому земельна ділянка підлягає поверненню її власнику.

З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

Крім того, суд першої інстанції, враховуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц обґрунтовано зазначив, що у даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

Позивач надав суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України та правильно вирішив це питання, обґрунтовано зменшив розмір витрат до 9000,00 грн, які стягнув з відповідача на користь позивача.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, співмірність витрат із складністю справи, наявність угоди про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом та опис-розрахунок.

Також судом взято до уваги клопотання відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та враховано тривалість розгляду справи.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Апеляційний суд, звертає увагу на те, що витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені, доведені та заявлені в строки та в порядку, визначеному ЦПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000, 00 грн., судом не було порушено норму ст. 141 ЦПК України.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченими адвокатами на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що суд помилково частково стягнув витрати на професійну правничу допомогу, оскільки дані витрати документально не підтверджені та не доведені, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішуючи спір, не взяв до уваги, що на протязі з 2006 і до 2015 років позивач постійно отримував орендну плату за використання відповідачем землею, а тому позивачеві було відомо про договір оренди землі, колегією судів не заслуговують на увагу. Не зважаючи на доводи відповідача з приводу отримання орендної плати, суд дійшов правильного висновку про неукладеність договору оренди землі, за наслідком чого відновив порушені права власника розпоряджатися майном на свій розсуд, шляхом усунення перешкод в користуванні власністю , оскільки договір оренди землі та зміни (доповнення) до нього позивач е підписував, істотні умови договору не погоджував, що підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті заяви про зміну предмету позову, апеляційний суд зазначає наступне.

У справі, яка переглядається, позивач первісно заявив позов, яким оспорив правочин, просив визнати недійсним договір оренди землі та зміни (доповнення) до нього. В подальшому на стадії підготовчого провадження змінив предмет позову, таким чином пред`явив негаторний позов до відповідача, який фактично користується його земельною ділянкою за відсутності для того установлених законом підстав.

Позивач на відповідній стадії розгляду справу, скориставшись своїм процесуальним правом змінив предмет позову, при цьому обґрунтування залишились попередні, тобто підстава позову: відсутність волевиявлення, оспорювання факту укладення правочину, те що договір та зміни (доповнення) до нього не підписував.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Більш того, статтею 376 ЦПК передбачено, які процесуальні порушення можуть бути підставою для скасування або зміни рішення та які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майно, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Судом апеляційної інстанції не встановлено процесуальних порушень суду першої інстанції, які б вплинули на скасування судового рішення.

З огляду на викладене, відповідач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови у задоволенні позову.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи скаржника про те, що суд не дав оцінки доказам, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗІС» залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало