ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3597/22 Справа № 185/8504/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона в період часу з 29.03.2000 року по 07.04.2017 року перебувала у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Позивач працював на підприємствах відповідача у шкідливих умовах більше 15 років, отримав професійні захворювання, за якими позивачеві встановлено третю групу інвалідності безстроково та 60 відсотків втрати професійної працездатності. Вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

У зв`язку з чим, просила стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 227 000 грн. на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де позивач працював, тим самим порушивши ст.153КЗпП України та ст. ст. 4, 6, 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійних захворювань та встановлення третьої групи інвалідності.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та є незаконним.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

З копії медичного висновку ЛЕК спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 30.01.2018 року вбачається, що за даними амбулаторної картки наданої ЛЕК позивач хворіє з 2006 року п/крижовий ОХЗ, дефартроз плечових, ліктьових, колінних суглобів. Крім зазначеного, дані додаткових обстежень на підставі, яких ЛЕК здійснює висновок пов`язаності захворювань з виконанням трудових обов`язків позивача датовані 25.09.2015 року РГ колінних суглобів, 16.05.2016 року РГ ліктьових суглобів, 12.05.2016 року РГ плечових суглобів. Зазначене вказує, що станом на 25.09.2015 року позивач вже мала захворювання при яких ЛЕК у медичному висновку зазначила обмеження до певних умов праці та не повинна була визнаватися придатною до роботи.

Згідно виписок № 581 від 17.09.19р, № 43 від 17.03.20р., №499 від 14.09.21 року із медичних карт хворого денного відділення зазначено, що діагнози підтверджуються рентгеном ОГК від 09.01.2018 року та рентгеном плечових, ліктьових, колінних суглобів від 09.01.2018р. При цьому, у відповідності до виписки із медичної карти № 100 стаціонарного хворого за період з 09.01.2018 року по 16.01.2018 року відомості про здійснення ренгенографічних досліджень відсутні, а діагностичне обстеження проведено на підставі рентгенних знімків від 25.07.2017 року, 11.05.2017 року, 08.05.2017 року.

За висновком МСЕК серія 12ААА № 051398 від 15.03.2018р. позивачу вперше встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності (30% - радікулопатія з ДФА, 10% - ВСП; 15% - ХОЗЛ; 5% - туговухість) з 06.03.2018р. по 01.04.2019 року, рекомендовано медикаментозне, санітарно-курортне лікування, корсет.

Суд також встановив, що позивач 19.03.2018 року уклав Угоду з відповідачем, в якій підтвердив, що був ознайомлений з умовами праці, отримав відповідні виплати у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я та не пред`являє будь-яких вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

З 15.03.2018 року позивач ОСОБА_1 набула права на відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження її здоров`я.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що уклавши угоду (правочин) позивач за власної волі, як особа, що набула права вимоги на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, припинив цивільні права та обов`язки щодо компенсації моральної шкоди внаслідок отриманих професійних захворювань. Пунктом 6 укладеної між позивачем та відповідачем угоди ОСОБА_1 , яка за угодою є Стороною 2, зазначила відсутність претензій до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з виявленням у неї професійних захворювань, і всі відносини між сторонами цієї угоди щодо відшкодування моральної шкоди визнані вичерпними з моменту її підписання. ОСОБА_1 після укладення угоди з відповідачем укладену Угоду не оскаржувала. Додаткових угод, які б змінювали діючі положення Угоди, Сторонами не укладалось, що вказує на дійсність Угоди на день розгляду даної справи. Суду не надані докази щодо оскарження Угоди чи заперечення позивача про не укладення такої Угоди. Представником відповідача до матеріалів справи долучена заява ОСОБА_1 про відсутність негативних змін в її психічному стані, внаслідок отриманих під час виконання трудових обов`язків професійних захворювань, встановлених Актом форми П4, висновком МСЕК, за час роботи на підприємстві відповідача в період з 2000 року по 2017 рік. Угода, укладена між представником ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» і ОСОБА_1 підтверджує відсутність претензій до відповідача в частині компенсації моральної шкоди у зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Стаж її роботи на підприємстві підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки, а також висновками комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, які викладено в акті від 16.02.2018 року, яке проведено за участі представників відповідача (у відповідності до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві затвердженого постановою КМУ №1232 від 30.11.2011 ).

Згідно п.7 Акту вбачається, що у позивача виявлено 4 хронічних професійних захворювання: - «хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група «В», легенева недостатність першого-другого ступеня» (далі - ХОЗЛ); «радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з помірними статико-динамічними порушеннями хребта та больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня)»; «вегетативно-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок першої-другої стадії з двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня)»; «нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)», а комісією в свою чергу, проведено розслідування причин їх виникнення.

За результатами проведеного компетентною комісією розслідування встановлено, що зазначені захворювання виникли у позивача внаслідок впливу на її організм шкідливих виробничих факторів, рівень яких перевищував граничного допустимі показники, під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Так, встановлено наступні шкідливі виробничі чинники і їх рівень: запиленість повітря робочої зони характеризувалась вмістом пилу з наявністю вільного діоксиду кремнію до 10% в повітрі робочої зони та в 13 разів перевищувала гранично-допустиму концентрацію (52,34 мг/м3 при гранично-допустимій концентрації 4,0 мг/м3), відповідно до ГОСТ 12.1.005-88 «Общие санитарно гигиенические требования к воздуху рабочей зоны»; - показники важкості праці: робоча поза з вимушеними нахилами тулуба вперед під кутом більше 30 град. 310 разів за зміну, при нормі 51-100 разів; стереотипні робочі рухи при локальному навантаженні за участю м`язів кистей та пальців рук становило 82200 кг/м при нормі до 44000; еквівалентний рівень шуму перевищує нормативний на 10 дБА 90 дБА при гранично-допустимому рівні 80 дБА, відповідно до ДСН 3.3.6.037-99.

Хронічні професійні захворювання призвели до втрати позивачем професійної працездатності в ступені 60 %, визначення їй третьої групи інвалідності на безстроковий термін, необхідності проходження лікування (що підтверджено неодноразовими висновками медико-соціальної експертної комісії), перенесення больових відчуттів та як наслідок зміни звичного способу життя, зниження якості життя та зменшення немайнових благ, які позивач мала до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

Так у відповідності до довідки серії 12AAA №051398 від 15.03.2018 року медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено вперше ступінь втрати професійної працездатності 60 % з яких 30% - по радикулопатії, 10% - по ВСП, 15%- по хозл, 5% - по туговухості. Визначена потреба в забезпеченні медикаментозним лікуванням.

Згідно довідки серії 12ААА №994671 медико-соціальною експертною комісією позивачу призначено третю групу інвалідності, рекомендовано нагляд та лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОРа, стаціонарне лікування.

За наслідками повторного огляду МСЕК в 2019 році, вказані висновки комісії щодо стану здоров`я позивача не змінювались, про що свідчать довідки МСЕК наявні в матеріалах справи.

За наслідками огляду МСЕК в 2021 році підтвердились вказані вище висновки щодо стану здоров`я позивача, а також їй визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% та ІІІ групу інвалідності безстроково.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці, позивачка втратила професійну працездатність, стала інвалідом третьої групи, що порушило її звичне життя, змусило лікуватися, пристосовуватися до життя з обмеженими можливостями. Ушкодженням здоров`я позивачу заподіяні фізичні та моральні страждання.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням з огляду на наступне.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України Про охорону праці роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з пунктом 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Матеріалами справи встановлено, що внаслідок втрати професійної працездатності позивачці спричинено моральну шкоду, оскільки вона відчуває фізичний біль та душевні страждання, позбавлена можливості реалізації своїх здібностей, змушена приймати лікарські препарати, постійно відчуває наслідки минулої роботи в неналежних умовах, що свідчить про заподіяння позивачці моральної шкоди.

Таким чином, наявні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я позивачці, що також спростовує доводи відповідача ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, на угоду від 19.03.2018 року укладену між ОСОБА_1 та ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля про те, що позивач був ознайомлений з умовами праці, отримав відповідні виплати у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я та не пред`являє будь-яких вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 115 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до положень ст. 116 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

Так, згідно угоди (п.2) відповідач починаючи з 19.03.2018 року зобов`язався прийняти заходи по розслідуванню виявленого у робітника профзахворювання, оформити усі необхідні при цьому документи для проходження медичного огляду на предмет втрати працездатності.

Тобто, даним пунктом угоди, з моменту її підписання 19.03.2018 року, на роботодавця покладено обов`язок вжити заходи з розслідування причин виникнення професійних захворювань та оформити документи для проходження робітником огляду МСЕК.

Однак, відповідач не вчиняв дій на виконання свого обов`язку передбаченого угодою (п.2) від 19.03.2018 року та після її підписання не вживав заходів по розслідуванню виявлених у робітника професійних захворювань та не оформлював після підписання даної угоди документи необхідні для проходження огляду МСЕК позивачем.

Такий висновок вбачається з матеріалів справи, оскільки згідно акту наявного в матеріалах справи, розслідування причин виникнення професійних захворювань, які виявлено у позивача, проведено 16.02.2018 року, тобто за місяць до моменту підписання даної угоди і на ці правовідносини дія наданої позивачем угоди не могла розповсюджувалась. Відповідне розслідування проведено на виконання вимог Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві затвердженого постановою КМУ № 1232 від 30.11.2011 року, саме даним порядком, а не угодою, передбачений обов`язок роботодавця вжити заходи щодо розслідування професійного захворювання.

Більш того, згідно довідки серії 12 ААА № 051398, позивачу за наслідками огляду проведеного 15.03.2018 року (за три дні до моменту підписання вказаної угоди) у зв`язку з професійними захворюваннями встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60% та третю групу інвалідності. Даний огляд проведено у відповідності до вимог Положення про МСЕК, яке затверджене постановою КМУ від 3 грудня 2009 р. № 1317, і на дані правовідносини дія угоди також не могла розповсюджуватись.

Відповідно до п. 3 угоди від 19.03.2018 року, вбачається обов`язок роботодавця «у разі встановлення позивачу невідповідності виконуваній роботі по стану здоров`я, яка виключає можливість продовжувати роботу за професією, надати для ознайомлення позивачу (робітнику) всі вакансії з метою переведення робітника на іншу роботу, яка не протипоказана за станом його здоров`я».

Однак, невідповідність позивача виконуваній роботі вже була встановлена висновком МСЕК від 15.03.2018 року, а тому формулювання пункту угоди «у разі встановлення не відповідності» (тобто наявне припущення про можливість настання факту, який вже настав) та у поєднанні з зазначеними вище неузгодженостями вказує, що зміст даної угоди повністю не відповідав реальним обставинам, які мали місце на момент її підписання.

Щодо п. 5 угоди, яким передбачено, що роботодавець зобов`язується надати позивачу соціальні пільги та гарантії у порядку та на умовах, передбачених колективним договором підприємства, апеляційний суд зазначає, що даний пункт угоди, фактично являється констатацією гарантії на соціальні пільги позивача, яка закріплена в ст. 5 ЗУ «Про колективні договори» (умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали).

Таким чином, відповідач (роботодавець) після підписання угоди від 19.03.2018 року не вчиняв дій на виконання умов угоди, а об`єктивна реальність на момент підписання угоди не відповідала змісту даної угоди, оскільки події з настанням, яких положення угоди пов`язували виконання її умов, відбулись до підписання угоди у зв`язку з виконанням вимог законодавства, а положеннями угоди не обумовлено її розповсюдження на відносини, що склались до моменту підписання.

Отже, невідповідність положень угоди матеріалам справи, відомості яких не оспорюються сторонами (дата проходження огляду МСЕК, дата складення та затвердження Акту форми 11-4, дата звільнення позивача з роботи) дає можливість визначити, що дана угода не передбачала будь-яких юридичних обов`язків відповідача, які він міг виконати, або які він виконав після підписання угоди, а її зміст фактично зводиться до єдиного завдання - обмеження можливості позивача мати не заборонені законом цивільні права (право на компенсацію спричиненої немайнової шкоди), що вказує на нікчемність цього правочину та підтверджує, що він не створює жодних юридичних наслідків.

Зазначена угода за своєю суттю являється обмеженням можливості позивача мати право на відшкодування моральної шкоди, яке передбачене Цивільним кодексом України та Конституцією України.

Так, визначаючи розмір завданої моральної шкоди позивачці, апеляційний суд з урахуванням глибини та ступеня моральних і фізичних страждань позивачки, яких вона зазнавала та зазнає внаслідок втрати професійної працездатності у розмірі 60%, обставин, які стали причиною встановлення втрати працездатності, а також їх наслідків, із урахуванням характеру ушкодження здоров`я позивачки, що є незворотнім, доходить до висновку про необіхідність стягнення з відповідача на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000 грн.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

На підставі наведеного, колегія суддів зазначає, що розмір моральної шкоди у 120000 грн. є обґрунтованим та таким, що визначений з повним урахуванням роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Також, відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п. 164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки станом на 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6 500 грн., а сума моральної шкоди в розмірі 120 000 грн. буде перевищувати чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6500х4=26000 грн.), то розмір моральної шкоди підлягає стягненню з утриманням з нього обов`язкових податків і зборів.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я 120 000 гривень з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1200 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» () на користь держави судовий збір у розмірі 1200 грн. (одна тисяча двісті гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко