Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.07.2022 Справа №607/11445/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Безручко Т.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 , в якому просять зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказують на те, що вони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності ( ОСОБА_3 2/9 частини, ОСОБА_4 - 2/9 частини, ОСОБА_5 5/9 частин). Із моменту оформлення позивачами права власності (08 квітня 2016 року) на спірну квартиру,вони не можуть користуватися вказаним житловим приміщенням, хоча зареєстровані у ньому ще із 23.04.2004 року. На даний час, позивачі не мають постійного місця проживання та вимушені тривалий час орендувати квартири для тимчасового проживання, оскількиОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні належним їм майном, не впускає їх до квартири, змінив замки вхідних дверей та не дає ключів від них. Сторони не можуть дійти добровільної згоди щодо користування спірною квартирою. Позивач ОСОБА_3 зверталася із скаргами до ДП «Дружба сервіс житло-2» та до правоохоронних органів. Вважають, що вони, як співвласники квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , мають право вимагати усунення свого порушеного права власності.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Фільварочна О.Б. надала суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач вважає, що не відповідають дійсності твердження позивачів про те, що ОСОБА_5 чинив чи чинить перешкоди у доступі до спільного житла. У квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тривалий час не проживали з незалежних від відповідача причин, їх особисті речі там відсутні, вони, як співвласники, не несуть витрат на оплату комунальних послуг, зокрема, утримання будинку, централізованого опалення, газопостачання, пропорційно до розміру їх часток. Відповідач здійснював погашення заборгованості по комунальних платежах, яка утворилась раніше, за час проживання позивачів у квартирі. Із приводу усунення перешкод у користуванні житлом позивачі до відповідача не звертались, а матеріали справи не містять жодного доказу, який би відповідав вимогам належності та достатності, на підтвердження таких перешкод.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповіді на відзив не подавали.

01 жовтня 2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Данилюк О.Є. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Фільварочна О.Б. в судовому засіданні позовних вимог не визнала та проти їх задоволення заперечила з підстав наведених у відзиві на позов. Крім цього, зазначила суду, що відповідач не бажає, щоб позивачі проживали у спірній квартирі, ключів від вхідних дверей зазначеного житла надати їм не бажає.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №№57313845, 57314670 від 13 квітня 2016 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить, по 2/9 частин кожній, квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Іншим співвласником спірної квартири є ОСОБА_5 , якому належить 5/9 її частин, що визнається та не заперечується сторонами.

Як вбачається із довідки №137, виданої ДП «Дружба сервіс житло 2», у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5 із 14.02.1984 року, ОСОБА_3 - із 23.04.2004 року, ОСОБА_4 - із 23.04.2004 року.

Позивач ОСОБА_3 зверталася до ДП «Дружба сервіс житло-2» та до Тернопільського районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області з приводу вчинення їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією викладеній у листі ДП «Дружба сервіс житло 2» ПП «Дружба сервіс житло 1» №7 від 09 червня 2021 року та листі Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області №У-3 від 23.06.2021 року.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, ОСОБА_3 , суду пояснила, що вона на даний час не має постійного місця проживання. Ні вона, а також її дочка ОСОБА_4 ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 не має, оскільки відповідач ОСОБА_5 змінив замки та перешкоджає їм у користуванні даною квартирою. Вона неодноразово телефонувала до відповідача з метою надання їм доступу до спірного житла та вселення, однак ОСОБА_5 відмовляється його надати.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому зазначена норма закону передбачає усунення будь-яких порушень права власності, у тому числі й шляхом вселення.

Судом встановлено, що спірна квартира складається із двох окремих житлових кімнат, займає житлову площу 29,1 кв.м.

Частиною 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ч. 1 та ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи наведені обставини встановлені судом, зокрема статус спірної квартири, що перебуває у спільній частковій власності сторін, той факт, що місце проживання позивачів зареєстровано у встановленому законом порядку у вказаній квартирі, а також те, що зі сторони відповідача чиняться перешкоди у праві користуванні належним їм майном шляхом їх недопущення до нього, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у повному обсязі. При цьому, задовольняючи позов, суд ураховує не бажання відповідача, підтверджене його представником у судовому засіданні, надати безперешкодний доступ позивачам до спірної квартири з метою їх проживання. Також, вирішуючи спір, суд ураховує, що позивачі зареєстровані у спірному житловому приміщенні з 23.04.2004 року та проживали там тривалий час, що підтверджено довідкою, виданою ДП «Дружба сервіс житло-2» від 18.06.2021 року №137, а такожвідсутністю судових рішень про втрату ними права на користування зазначеним житловим приміщенням чи позбавлення їх частки права власності у ньому.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення, задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у зазначену квартиру.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29 липня 2022 року.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан