Справа № 357/1505/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Тилик Т.М.;

представник відповідача - Прокопенко П.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко Оксана Миколаївна про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Оксани Миколаївни Шарко № 19-к від 01.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », яким позивача відсторонено від роботи з 01.02.2022 року без збереження заробітної плати; 2) зобов`язати директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску її до роботи на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги; 3) стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 01.02.2022 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року; 4) допустити негайне виконання рішення в частині поновлення (допуску до роботи) та в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.04.1992 року працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 01.02.2022 року наказом директора вказаного підприємства № 19-к позивача відсторонено від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення як працівника, щодо якого встановлена обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Вважаючи винесений наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду за захистом. Зазначає, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових профілактичних щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, до якого не входить щеплення від COVID-19, при цьому вказано про порушення права на працю, права заробляти працею на життя, а також про втручання в її особисте життя. Вважає, що процедура відсторонення порушена, оскільки при винесенні оскаржуваного наказу медичний огляд позивача не проводився, відповідно відсутнє письмове лікарське підтвердження про відмову останньої від обов`язкового профілактичного щеплення чи акт, складений у присутності свідків, а посилання відповідача в наказі на неповідомлення про щеплення проти COVID-19, як на підставу для відсторонення, є порушенням ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 11 Закону України «Про інформацію».

10.02.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

22.02.2022 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи генерального директора КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Оксану Шарко.

29.04.2022 року на адресу суду від КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого вказано, що МОЗ України має право встановлювати обов`язковість щеплень не лише у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового її поширення, а й в інших випадках. Так, на виконання імперативних норм законодавства 05.01.2022 року відповідачем прийнято наказ № 18, який містив перелік пунктів щеплення та масової вакцинації в Київській області, а також роз`яснював права та обов`язки працівників відповідача щодо проведення вакцинації та наслідків невакцинації, однак з огляду на ухилення позивача від щеплення, 01.02.2022 року винесено оскаржуваний наказ. Вказано, що хоча стаття 12 Закону України № 1645 містить перелік обов`язкових щеплень, вона не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки обов`язковість профілактичного щепленням проти коронавірусної хвороби визначено у наказі МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року. При цьому роботодавцеві надано повноваження засвідчувати факт відмови/ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Разом з відзивом представником відповідача подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство охорони здоров`я України, та зобов`язання останнього надати пояснення по справі, у задоволенні якого суд на місці ухвалою відмовив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, пояснила, що була ознайомлена з наказом про необхідність проведення вакцинації та наслідки невакцинації, однак вважає, що відсторонення порушує її право на працю. 01.02.2022 року отримала оскаржуваний наказ.

Представник позивача адвокат Тилик Т.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, надав пояснення, додатково зазначив, що позивача з 24.02.2022 року допущено до роботи у зв`язку з військовим станом.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Прокопенко П.С. позов не визнав, надав пояснення. Зазначив, що наказ МОЗ України та постанова КМУ не скасовані, тому є обов`язковими до виконання, ч. 2 ст. 12 Закону України № 1645 не містить обов`язку щодо внесення щеплення до Календаря щеплень. Вказує, що при винесенні оскаржуваного наказу відбулась фіксація складено акт про ухилення від вакцинації, а в пункті 2 оскаржуваного наказу встановлено обставини усунення можливості відсторонення. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції сторін в судовому засіданні, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01.01.2013 року працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (з урахуванням змін назви посади та медичного закладу), що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.04.1992 року та довідкою відповідача від 08.02.2022 року.

05.01.2022 року Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» винесено наказ № 18 «Про вжиття заходів контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19», яким зобов`язано керівників структурних підрозділів Центру: до 17.01.2022 року здійснити контроль за проведенням працівниками Центру обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та надати списки працівників, які станом на 17.01.2022 року не зробили щеплення проти COVID-19 та/або зробили щеплення однією дозою дводозної вакцини та/або мають протипоказання до вакцинації, що підтверджується висновком лікаря за Формою № 028-1/о; вважати працівників Центру такими, що не зробили щеплення проти COVID-19 та/або зробили щеплення однією дозою дводозної вакцини та/або не мають протипоказань до вакцинації; до 17.01.2022 року ознайомити працівників Центру з даним наказом; до 17.01.2022 року довести до працівників Центру наслідки відсутності щеплення станом на момент набрання чинності наказу МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664, а саме: відсторонення від роботи до усунення причин, що його зумовили без збереження заробітної плати, несплата за період відсторонення від роботи соціального внеску на соціальне страхування, а отже не зарахують цей період до страхового стажу та стажу, що дає право на щорічну відпустку; запропоновано працівникам Центру до 30.01.2022 року надати підтвердження профілактичних щеплень від COVID-19.

З вказаним наказом позивач під особистий підпис ознайомлена з зауваженням «не погоджуюсь», що вбачається з копії списку працівників Білоцерківської СЕМД та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні.

01.02.2022 року працівниками відповідача складено акт про відмову або ухилення ОСОБА_1 від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Наказом Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 19-к від 01.02.2022 року, ОСОБА_1 з 01.02.2022 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та встановлено, що відсторонення діє до усунення причин, що його зумовили.

Підставою відсторонення вказано ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 41-6 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року, наказ МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04.10.2021 року зі змінами, внесеними наказом МОЗ України № 2664 від 30.11.2021 року, наказ КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 18 від 05.01.2022 року та акт від 01.02.2022 року.

З вказаним наказом позивач під особистий підпис ознайомлена 01.02.2022.

Відповідно до копії наказу КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 382 від 24.02.2022 року, ОСОБА_1 з 24.02.2022 року поновлено на роботі у зв`язку з введенням військового стану в Україні.

Відповідачем також надано суду копії наступних документів: корегуючий графік роботи станції БСЕМД на лютий 2022 року, березень 2022 року; зведені відомості сум для зарахування на картрахунки за 2-гу половину лютого 2022 року, 1-шу і 2-гу половину березня 2022 року та 1-шу половину квітня 2022 року; витяг зі статуту відповідача.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.01.2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ України від 05.02.2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19.07.1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ України № 2664 від 30.11.2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій (п. 7, 8, 9 наказу).

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26.10.2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 року до 31.12.2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 20.05.2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22.07.2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236» ця постанова доповнена п. 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Міністерство юстиції України зробило висновок, що вказані нормативно-правові акти відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цих актів Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 року № 731).

Тож до вказаних нормативно-правових документів та питань щодо їх законності не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення їх в дію вони пройшли.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законодавством порядку не визнавались, отже є частиною законодавства України та правовою підставою для відсторонення позивача від роботи.

Крім того, посилання позивача на те, що відсторонення працівника від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України не може бути застосоване до спірних правовідносин, оскільки щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не передбачено Календарем профілактичних щеплень, на думку суду, є безпідставним, оскільки пунктом 1 Календаря профілактичних щеплень, який затверджено наказом МОЗ України 16.09.2011 року № 595, не визначено, що це єдиний нормативно-правовий акт, яким регулюється перелік таких щеплень, при цьому іншими нормативно-правовими актами не заборонено встановлювати обов`язкові профілактичні щеплення.

Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.

Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Як слідує зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, остання не надала роботодавцю довідки/медичного висновку відповідної форми про наявність у неї протипоказів до вакцинації, що могло б стати підставою для її не відсторонення від роботи та не надала сертифікату про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства, тож роботодавець мав право скласти акт про ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення та був зобов`язаний відсторонити її від роботи без збереження заробітної плати, що відповідає вимогам наказу.

З огляду на доведеність вказаного факту, суд відхиляє посилання позивача на відсутність письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків.

При цьому суд звертає увагу, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже в даному випадку відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Посилання позивача на те, що ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено жодних посилань на обов`язкову вакцинацію від гострої респіраторної вірусної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд вважає необґрунтованими, оскільки частина друга цієї ж статті встановлює, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є, в тому числі, гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19.

Статтею 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, що на думку суду, має місце в даному випадку.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять положень щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Слід визначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках передбачених законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст. 8 Конвенцією.

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15.11.2016 року, з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на зазначене, рішення застосувати обов`язкову вакцинацію стосовно працівника має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19.07.1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження відносно позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Відповідно до вказаної статті кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10.03.2021 року по справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу директора КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Оксани Миколаївни Шарко № 19-к від 01.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » задоволенню не підлягають, а виходячи з цього, задоволенню не підлягають і інші вимоги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.05.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов