Номер провадження: 22-ц/813/3648/22
Номер справи місцевого суду: 946/8044/20
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за період часу з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за період часу з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за період часу з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року задовольнити, прийняти постанову, якою рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення , яким позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за період часу з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період часу з 01 липня 2013 року до 01 червня 2017 року у розмірі 596 440 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд врахувати доводи, викладені у цьому відзиві та залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 194-199).

Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020\

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 04.06.2009 року (а.с. 23).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 24).

Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що сторонами не оспорюється.

09.07.2013 року ОСОБА_1 склала розписку про одержання від ОСОБА_3 в якості аліментів на утримання доньки за період 12 місяців з 01.07.2012 по 30.06.2013 року в розмірі 6000 доларів США по 500 доларів США щомісячно. Вказана сума була визначена самим ОСОБА_3 (а.с. 25).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020 року № 500/3666/17 стягнуто аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення з 05.06.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 27-31).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020 року № 500/3666/17 у прийнятті уточненої позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину відмовлено (а.с. 32).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2020 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів за період з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року в розмірі 596440 грн (а.с. 14).

Згідно розрахунку позивачки загальний розмір аліментів за період з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року становить 596440 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що доказів того, що за період з 01.07.2013 року до 05.06.2017 року позивачка вживала належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача та доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України, суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками районного суду, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

З огляду на те, що спірні правовідносини сторін щодо утримання дитини виникли до набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року № 2475-//ІІІ, який набрав чинності 28.08.2018 року, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 191 СК України, та продовжують існувати після набрання ним чинності, на спірні правовідносини сторін поширюється редакція ч. 2 ст. 192 СК України, яка діє з 28.08.2018 року.

За змістом ч. 2 ст. 191 СК України обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_6 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 за період з 01.07.2013 року до 05.06.2017 року самоусунувся від виконання батьківського обов`язку щодо утримання їх доньки -ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема позивач посилалася на те, що починаючи з липня 2013 року відповідач матеріально доньці не допомагав, згоди з приводу розміру аліментів на утримання дитини досягнуто не було через існування конфліктних ситуацій щодо поділу спільного майна подружжя.

При цьому, в обґрунтування доводів позовної заяви стосовно того, що позивачкою ОСОБА_6 вживалися заходи для одержання аліментів від ОСОБА_3 , остання зазначила наступне:

-ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду від 27.11.2020 року, якою ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення аліментів за минулий час;

-ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.07.2020 року по справі №500/3666/17, якою ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви по справі №500/3666/17.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач у вказаний позивачкою період (з 01.07.2013 року до 05.06.2017 року) приймав участь у житті доньки, спілкувався з нею, проводив спільний відпочинок з дитиною.

Подання в рамках цивільної справи № 500/3666/17 уточненої позовної заяви від 14.04.2020 року, у прийнятті якої ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020 року було відмовлено, а також звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, у видачі якого ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2020 року було відмовлено, не є доказами вжиття позивачкою заходів щодо одержання від відповідача аліментів саме у заявлений позивачкою період.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що доказів того, що за період з 01.07.2013 року до 05.06.2017 року позивачка вживала належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача та доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України, суду не надано.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 відповідно до вимог, передбачених нормами ч.2 ст. 191 СК України, неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з вимогами про одержання аліментів за період часу, що передував дню подання позовної заяви у справі №500/3666/17, тобто шляхом звернення до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з відповідними заявами «особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів».

Проте вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, буквальне тлумачення ч.2 ст.191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:

-вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача саме протягом періоду,за який позивач просить стягнути аліменти;

-неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей піорд від їх сплати.

Таким чином для доведення обґрунтованості позовних вимог по справі №946/8044/20 позивач мала надати суду як мінімум докази того, що протягом липня 2013 року - червня 2017 року нею вчинялися будь - які дії, спрямовані на отримання від відповідача аліментів (звернення до відповідача за допомогою листів, направлених засобами поштового зв язку, за допомогою електронної пошти, sms повідомлень чи іншим способом, звернення з відповідними скаргами до компетентних органів по захисту прав дитини, до правоохоронних органів, звернення з позовами до суду).

Так, зміст ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 27.11.2020 року свідчить про те, що із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів за минулий час ОСОБА_1 звернулася у листопаді 2020 року, а зміст ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.07.2020 року по справі №500/3666/17 свідчить про те, що уточнену позовну заяву по справі №500/3666/17 було подано ОСОБА_1 до суду лише 14.04.2020 року. Отже дії позивача стосовно стягнення з відповідача аліментів за минулий час, зафіксовані в цих документах, вчинялися у 2020 році, тобто через 3 роки післякінцевої дати періоду, за який апелянт просить стягнути аліменти.

Таким чином, ці документи не можуть бути належними доказами по справі №946/8044/20, адже не містять відомостей про обставини, що підлягають доказуванню по даній справі, тобто про вчинення позивачем протягом 2013 - 2017 років будь-яких дій, спрямованих на отримання від відповідача аліментів.

Якщо ж жодні заходи по стягненню аліментів позивачем протягом 2013-2017років не вживалися, то й відповідач не міг ухилятися від сплати аліментів.

Жодного доказу, який би підтверджував вжиття вказаних заходів протягом спірного періоду, позивачем до суду не надано. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Безпідставними є і посилання апелянта у апеляційній скарзі про те, що із змісту оскаржуваного рішення від 28.04.2021 року взагалі не вбачається, що судом першої інстанції досліджувалось питання того, скільки грошових коштів та як часто відповідач передавав позивачці на утримання дитини за період часу з 01.07.2013 року по 01.06.2017 року, співмірність понесених ОСОБА_3 протягом вказаного періоду витрат на утримання дитини з її потребами тощо, з огляду на те, що предметом спору по вказаній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час згідно ч.2 ст. 191 СК України, а тому доказуванню по даній справі в першу чергу підлягає те, чи вживалися позивачем будь-які заходи по стягненню з відповідача аліментів у спірний період та чи ухилявся він від їх сплати. Якщо дані обставини позивачем не доведені, то позов задоволенню не підлягає, не залежно від інших обставин, встановлених судом, що й мало місце при розгляді справи №946/8044/20.

Слід також зазначити, що у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач також зазначав, що після фактичного припинення шлюбних пдносин з позивачкою (тобто ще до моменту офіційного розлучення) він добровільно надавав кошти на утримання дитини, зокрема брав участь в утриманні дитини у спірний період не лише через передачу коштів, а й шляхом придбання одягу, взуття, іграшок, тощо для доньки (всього, про що повідомляла позивач). Крім того відповідач повністю оплачував послуги репетиторів з англійської мови та математики (2015-2016 роки), зайняття доньки гімнастикою, фінансував оздоровлення доньки на морі щороку протягом 2013-2015 років, що не заперечувалося позивачем. Також, як зазначає відповідач, такі витрати робилися ним без будь-якого примусу з боку позивача, тобто за його власним бажанням. В середньому протягом 2013-2017 років витрати на утримання доньки становили щомісяця 4000-5000 грн. При цьому, жодних претензій стосовно недостатності такої участі в утриманні дитини позивач у 2013-2016 роках не висловлювала, хоча мала змогу це зробити, адже відповідач проживав з нею в одному місті, ніде не переховувався, а навпаки періодично відвідував доньку і проводив з нею вільний час.

З урахуванням вищевикладенного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що з липня 2013 року по червень 2017 року вона вживала заходів щодо одержання аліментів від ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але він ухилявся від їх сплати. Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку не спростовують.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за період часу з 01 липня 2013 року до 05 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05.05.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда