Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 336/5772/2020

провадження № 61-6471св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник- ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у складі судді Зарютіна П. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В., та касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, поданою на підставі частини першої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Заява мотивована тим, що 22 лютого 2017 року старшим слідчим в ОВС 1-го відділення слідчого відділу Управління СБУ в Запорізькій області підполковником юстиції Піскурьовим В. В. було внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) № 0000011 за частиною другою статті 110 КК України, а саме, розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України вчинене повторно.

Зазначав, що 27 вересня 2017 року він був затриманий старшим слідчим Піскурьовим В. В. в порядку статті 208 КПК України. У протоколі затримання зазначено, що було його затримано під час скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 110 КК України, який полягає в розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України вчинене повторно, попри те, що затримання відбулося біля квартири АДРЕСА_1 , а при обшуку затриманого ОСОБА_1 нічого не було знайдено та нічого не вилучалося.

Однак, не зважаючи на зазначені обставини, 27 вересня 2017 року старшим слідчим Піскурьовим В. В. його повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 110 КК України, покарання за яке передбачає від 5 до 10 років позбавлення волі.

29 вересня 2017 року начальник слідчого відділу УСБУ в Запорізькій області Куйбіда Є. О., розглянувши матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР № 0000011 за частиною другою статті 110 КК України, та встановивши наявність достатніх доказів, вирішив змінити раніше пред`явлене повідомлення про скоєння злочину від 27 лютого 2017 року та повідомити ОСОБА_1 , що він підозрюється у вчиненні кримінального злочину за частиною третьою статті 110 КК України, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Санкція даної статті передбачає від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна або без такої. На той час частина третя статті 110 КК України, не давала можливості суддям обрати будь-який інший запобіжний захід окрім тримання під вартою.

29 вересня 2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя на підставі ухвали № 331/6714/17 йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

Надалі строк тримання під вартою неодноразово продовжувався, і тримання під вартою тривало 13 місяців.

Лише 25 жовтня 2017 року колегія Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відмовила в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу та звільнила його з-під варти в залі суду.

Зазначав, що в ході досудового розслідування його дії були перекваліфіковано з частини третьої статті 110 КК України на частину другу статті 110 та частину першу статті 258-3 КК України.

17 січня 2018 року старший слідчий Піскурьов В. В. склав, а прокурором відділу прокуратури Запорізької області юристом 1-го класу Бичковим В. О. затверджено обвинувальний акт, згідно з яким він обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 110 КК України - вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України за попередньою змовою групою осіб та за частиною першою статті 258-3 КК України - інше сприяння діяльності терористичної організації, який було направлено до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

27 березня 2019 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/295/18 його було виправдано за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених за частиною другою статті 110, частиною першою статті 258-3 КК України, у зв`язку із недоведеністю винуватості.

Вирок переглядався апеляційним та касаційними судами, був залишений без змін та набрав законної сили 27 червня 2019 року.

Посилався на те, що він протягом 21 місяця перебував під незаконним кримінальним переслідуванням, 13 місяців з яких перебував під вартою.

Вказував, що його інтереси у кримінальному провадженні представляв адвокат Ляпін В. Ю., вартість послуг якого склала 150 000 грн.

Оскільки адвокат Ляпін В .Ю. увійшов до складу адвокатського об`єднання «Легес», між ним, адвокатським об`єднанням та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги від 30 квітня 2020 року.

05 серпня 2020 року на підставі зазначеного договору, ним - ОСОБА_1 , було сплачено 150 000 грн за послуги адвоката у кримінальній справі № 336/295/18.

Вказану суму просив стягнути з Державного бюджету України на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», частини третьої статті 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

В обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди посилався на обставини обшуку у квартирі дружини та його затримання. Посилався на неналежні умови утримання в ізоляторі тимчасового тримання та слідчому ізоляторі, у тому числі щодо якості харчування та лікування. Крім того, сама думка про те, що його можуть позбавити волі на все життя за сфабрикованими і абсурдними обвинуваченнями, приводила заявника до психологічних страждань.

Зазначав, що утримувався у скляному боксі під час розгляду кримінального провадження судом, що, зокрема, виключало можливість конфіденційного спілкування із адвокатом під час судового засідання та принижувало його гідність.

При цьому мали місце неналежні умови доставлення до суду спеціальним транспортом, утримання в приміщенні для підсудних до початку судового засідання, доставлення до лікарні та проходження медичних процедур у кайданках.

Під час його перебування під вартою співробітники СБУ вели листування від його імені, розповсюджували провокаційні матеріали та такі, що розпалюють релігійну ненависть.

Крім того, сторона обвинувачення долучила до кримінального провадження матеріали, які не мають відношення до суті обвинувачення, через що суд був вимушений витратити багато годин для дослідження цих матеріалів, що затягувало розгляд провадження, а його родина оплачувала послуги адвокатів всі ці дні.

Додатково посилався на некоректні висловлення спікера УСБУ в Запорізькій області Левченка С. після його затримання, прес-служби прокуратури Запорізької області після винесення виправдувального вироку та подальше розповсюдження цієї інформації ЗМІ.

Крім того, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи № 3/27 від 31 липня 2020 року, проведеної на його замовлення, йому було спричинено моральну шкоду, кількісний еквівалент якої може становити 810 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент ухвалення судового рішення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з Державного казначейства України на його користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 150 000 грн та моральної шкоди у розмірі 810 мінімальних заробітних плат станом на дату ухвалення рішення судом, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, поданою на підставі частини першої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», задоволено частково.

Визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у розмірі 170 000 грн, яку стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030, на користь ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Відмовляючи у стягненні матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи) суд першої інстанції вважав, що наданий ним акт приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року не містить посилання про те, що він складений адвокатом Ляпіним В. О. та Волковим П. В. саме на виконання договору про надання правової допомоги № /21. При цьому, за вказаним актом приймалася-передавалася правнича допомога у кримінальній справі № 336/295/18, провадження № 51-9520ск18, в той час як провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 мало інший номер - як в суді першої інстанції, так і в судах вищого рівня.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , районним судом враховувалися глибина і характер його моральних страждань, період його перебування під слідством та судом. Суд вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати з розрахунку: одна мінімальна заробітна плата (5 000 грн) за місяць кримінального переслідування (8 місяців) та додатково одна мінімальна заробітна плата за місяць тримання заявника під вартою (13 місяців), а отже, розмір відшкодування дорівнює 170 000 грн (34 мінімальні заробітні плати).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на правову допомогу 150 000 грн.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінено, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з 170 000 грн до 600 000 грн.

Постанова апеляційного суду мотивованим, що доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку спрощеної процедури, а не в позовному провадженні, не заслуговують на увагу, оскільки справу розглянуто в порядку, передбаченому статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розгляд справи по суті закінчено шляхом постановлення ухвали, при цьому, наявність моральної шкоди, її розмір та витрати на правову допомогу підлягали доказуванню сторонами.

Крім того, апеляційний суд послався на положення частини другої статті 410 ЦПК України, якою встановлено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 доведено завдання йому моральної шкоди, враховуючи, що його було виправдано вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року у зв`язку з відсутністю у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Проте районний суд взяв до уваги тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, виникнення нервового стресу, негативного впливу обставин справи на близьких родичів та порушень у соціально-побутовій сфері, погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану, погіршення стану здоров`я, пролонгований стресовий вплив, глибину його душевних переживань, тривалість обмежень, які були застосовані щодо нього, та вважав, що розмір відшкодування, який буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, дорівнює стократному розміру мінімальної заробітної плати на момент ухвалення рішення, тобто 600 000 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу районний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог у цій частині та відмовив у стягненні з Державного бюджету України на користь заявника 150 000 грн, оскільки ОСОБА_1 надано суду належні докази, що підтверджують понесення відповідних витрат.

При цьому, апеляційний суд вважав, що посилання суду на відсутність в акті приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року вказівки про те, що за вказаним актом приймалася-передавалася правнича допомога по кримінальній справі № 336/295/18, провадження № 51-9520ск18, в той час як провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 мало інший номер - як в суді першої інстанції, так і в судах вищого рівня, спростовуються матеріалами справи, оскільки у вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2019 року, яким виправдано ОСОБА_1 міститься єдиний унікальний номер справи № 336/295/18. Аналогічний номер також зазначено в ухвалі Запорізького апеляційного суду та постанові Верховного Суду, якими вирок залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року в частині відшкодування, пов`язаного з отриманням юридичної допомоги залишити без змін; постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року змінити в частині розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням висновків судово-психологічної експертизи та засад розумності і справедливості, збільшивши розмір відшкодування до 810 розмірів мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішення судом, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на свою користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що ОСОБА_1 було подано заяву в порядку статей 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який передбачає спрощену процедуру розгляду таких заяв та постановлення за результатом розгляду ухвал, однак, оскільки норми ЦПК України, які визначають порядок здійснення цивільного судочинства, є спеціальними, то провадження у справі повинно здійснюватися відповідно до процесуальних норм, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, тобто у позовному провадженні.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Державна казначейська служба України вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 756/10595/17 (провадження № 61-8451св19) та від 18 грудня 2019 року у справі № 509/5501/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано висновок експертного психологічного дослідження № 3/27 від 31 липня 2020 року, оскільки експерт не оцінював докази у справі, а сам висновок є одним із доказів, на підставі яких суд визначає розмір моральної шкоди. З огляду на зазначене, відхилення судом розрахунку суми моральної шкоди, здійсненого судовим експертом, є помилкою суду апеляційної інстанції.

Вважає, що зниження судом апеляційної інстанції суми відшкодування в порівнянні з сумою, розрахованою судовим експертом, було неналежно обґрунтованим припущенням.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 212/3121/18, від 20 січня 2020 року у справі № 606/1485/18 та від 01 жовтня 2020 року у справі № 161/7898/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України про необхідність розгляду цієї справи в позовному порядку є необґрунтованими, оскільки шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При цьому зазначений закон при визначенні розміру відшкодування шкоди громадянину не передбачає залучення жодних сторін взагалі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2021 року касаційна скарга Державної казначейської служби України надійшла до Верховного Суду.

У червні 2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/10234/20 (провадження № 14-77св21) за заявою ОСОБА_2 про компенсацію моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2022 року касаційне провадження у справі поновлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою-другою статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У статті 175 ЦПК України зазначено вимоги, яким повинна відповідати позовна заява, що подається учасником справи для розгляду до суду.

Встановлено, що у травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, поданою на підставі частини першої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 прийнято до судового розгляду.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Системний аналіз Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», наказу Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41) права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

У пунктах 117-118, 147, 149 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «за таких обставин термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.

При цьому позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу.

Доводи касаційної скарги про те, що Закон № 266/94-ВР дозволяє звернутися до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди без зазначення відповідача, а не лише з позовною заявою, є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, у цьому випадку заявник просить про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, ніж визначений частиною третьою статті 13 цього Закону, що вимагає доведення визначеного ним розміру на підставі наданих ним доказів. При цьому орган державної влади, що представляє державу у цих правовідносинах, у свою чергу має право на спростування цього розміру.

При цьому слід зауважити, що незазначення ОСОБА_2 відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із залишенням позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_3 на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 212/3121/18, від 20 січня 2020 року у справі № 606/1485/18 та від 01 жовтня 2020 року у справі № 161/7898/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки судом касаційної інстанції справа не переглядалася на предмет дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального права. Крім того, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 114, 147 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21), заява про відшкодування моральної шкоди розглядається судом у позовному провадженні, а звернення до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, ніж визначений частиною третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР, вимагає доведення визначеного заявником розміру на підставі наданих ним доказів. При цьому орган державної влади, що представляє державу у цих правовідносинах, у свою чергу має право на спростування цього розміру.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року скасувати, заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк