Справа № 703/2481/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Таран Галина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

встановив:

30 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г.В.; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г.В., номер запису про право власності 40158586 від 18 січня 2021 року та стягнути з відповідачів понесені судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правової допомоги.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що неповнолітній ОСОБА_5 03 серпня 2020 року близько 02 год. 00 хв. в м. Сміла по вул. Перемоги, керуючи належним позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 18 січня 2014 року автомобілем марки «Hyundai Accent», д.н.з. НОМЕР_2 , в порушення п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, не вибрав безпечної швидкості руху, в зв`язку з чим відбулося зіткнення з автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався попереду в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу на праві приватної власності автомобіль отримав суттєві механічні пошкодження, що унеможливлюють його подальше використання за цільовим призначенням.

Постановою Смілянського міськрайонного суду від 10 вересня 2020 року неповнолітнього ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, зокрема ст.124 КУпАП, що привело до фізичного знищення належного позивачу автомобіля «Hyundai Accent», д.н.з. НОМЕР_2 .

Оскільки батьки неповнолітнього ОСОБА_5 , з вини якого автомобіль належний позивачу зазнав суттєвих механічних пошкоджень, що привели до визнання його фізично знищеним, добровільно не забажали відшкодовувати матеріальні збитки, 16 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна.

29 жовтня 2020 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду було відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна та призначено підготовче судове засідання на 01 грудня 2020 року.

При цьому матеріали позовної заяви відповідачем ОСОБА_7 були отримані 02 листопада 2020 року, що свідчить про обізнаність останньої щодо предмету та підстав позову ОСОБА_1 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 29 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, вирішено стягнути солідарно із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у зв`язку із фізичним знищенням автомобіля в розмірі 265 290 грн., 2700 грн. витрат за проведення автотоварознавчого дослідження експертом, 1300 грн. витрат за надання послуг із евакуації пошкодженого автомобіля з місця ДТП та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та судові витрати по оплаті судового збору за подання позову у сумі 3191 грн. 28 коп., а всього - 273 481 грн. 28 коп.

Додатковим рішенням Смілянського міськрайонного суду від 06 квітня 2021 року із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 9031 грн.

Таким чином, в цілому сума коштів, що підлягає стягненню солідарно із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_1 , згідно рішення та додаткового рішення Смілянського міськрайонного суду в справі №703/3389/20, складає 282 512 грн. 28 коп.

Вказані судові рішення не були оскаржені в апеляційному порядку та набрали законної сили, однак присуджені позивачу грошові кошти не були добровільно сплачені, зокрема, ОСОБА_7 як солідарним боржником, тому у травні 2021 року виконавчі листи були пред`явлені позивачем на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А.

Одночасно у заяві про відкриття виконавчого провадження, з метою швидкого виконання судового рішення, позивач повідомила приватного виконавця про зареєстроване на ім`я боржника ОСОБА_8 нерухоме майно (нежитлове приміщення), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з метою накладення на нього арешту та реалізації його на електронних торгах.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А. від 25 травня 2021 року відкрито виконавче провадження №65562724 щодо примусового стягнення із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 боргу за рішеннями Смілянського міськрайонного суду у справі №703/3389/20.

Проте під час перевірки майнового стану боржника ОСОБА_8 приватним виконавцем Бурмагою Є.А. був виявлений факт відчуження останньою вищевказаного нерухомого майна - нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 18 січня 2021 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , що посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В.

Тобто, вказане нерухоме майно було відчужено відповідачем ОСОБА_10 у процесі розгляду цивільної справи №703/3389/20.

З огляду на вказані обставини, позивач вважає дії ОСОБА_3 по відчуженню належного їй нерухомого майна, які були вчинені фактично після відкриття провадження у цивільній справі №703/3389/20 та після отримання нею екземпляру позовної заяви з додатками та копією ухвали суду про відкриття провадження у справі, такими, що спрямовані виключно на приховання вказаного нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення матеріальних збитків внаслідок фізичного знищення належного позивачу автомобіля неповнолітнім сином відповідача, що, в свою чергу на думку позивача, свідчить про недійсність правочину, який порушує її права як стягувача на фактичне повне виконання судового рішення. Відтак, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 , укладаючи спірний договір купівлі-продажу, діяла очевидно недобросовісно та зловживала своїми правами, оскільки укладений нею договір купівлі-продажу порушує майнові інтереси позивача як кредитора і був направлений виключно на неможливість в подальшому звернення стягнення на відчужуване нерухоме майно. Вважає оскаржуваний договір фіктивним та просить задовольнити позов у повному обсязі з вищевказаних підстав.

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21 жовтня 2021 року. Відповідачам визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив, третій особі для надання пояснень щодо позову.

У визначений вказаною ухвалою строк відповідачами відзив на позовну заяву не надіслано.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Таран Г.В. до початку судового засідання звернулась до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за її відсутності, та скористалась правом на подачу письмового пояснення.

Так, в письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 11 жовтня 2021 року приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Таран Г.В. виклала свої заперечення проти позову ОСОБА_1 та зазначила про наступні обставини щодо заявлених позовних вимог, пояснила, що під час посвідчення нею 18 січня 2021 року договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 нею, відповідно до вимог чинного законодавства здійснено перевірку по Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів, як щодо суб`єкта так і по об`єкту нерухомого майна. За результатами перевірки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження встановлено, що будь-які відомості про заборону на майно, яке ОСОБА_11 продавала ОСОБА_9 ,, станом на 18 січня 2021 року, були відсутні. Також в Єдиному державному реєстрі заборон були відсутні відомості щодо ОСОБА_8 , якими заборонялося їй вчиняти правочини. Таким чином на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 18 січня 2021 року, в нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії. На підтвердження відсутності в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нотаріусом до пояснення приєднано копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта сформованого 18 січня 2021 року, також копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 18 січня 2021 року. Таким чином, приватний нотаріус Таран Г.В. вказує, що під час посвідчення 18 січня 2021 року спірного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , нею було дотримано вимог чинного законодавства. Відтак, вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 18 січня 2021 року та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - номер запису про право власності 40158586 від 18 січня 2021 року, слід відмовити.

Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20 січня 2022 року.

Розгляд справи 20 січня 2022 року був відкладений на 25 березня 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючого в нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню та наявністю клопотання відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи.

Судове засідання 25 березня 2022 року було відкладено на 26 квітня 2022 року в зв`язку з неявкою усіх учасників судового розгляду.

Судове засідання 26 квітня 2022 року було проведено за участі позивача та її представника. Інші учасники процесу до суду не з`явились, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд визнав причину неявку відповідачів неповажною та за згодою представника позивача, на підставі ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів, сповіщених належним чином.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автомобіля «Hyundai Accent», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого Смілянським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області 18 січня 2014 року (а.с.8).

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 вересня 2020 року, яка набрала законної сили 22 вересня 2020 року, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення №703/2656/20, 3/703/968/20, неповнолітнього ОСОБА_5 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 та ч.2 ст.126, ч.1 ст.130 КУпАП, та, з врахуванням ст.36 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень (а.с.9-10).

Відповідно до фабули адміністративних правопорушень, яка зазначена у вищевказаній постанові, судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 03 серпня 2020 року близько 02 години 00 хвилин в м. Сміла по вул. Перемоги, в порушення п.2.1 «а» та «ґ», п.2.9 «а» ПДР України, керував автомобілем «Хюндай Акцент», д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, оскільки його не отримував, та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також у стані алкогольного сп`яніння, покази алкотестера «Драгер» склали 1,34% проміле, та, в порушення п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, не вибрав безпечної швидкості руху, в зв`язку з чим відбулося зіткнення з автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався попереду в попутному напрямку Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини, які встановленні вищевказаною постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, доказуванню у даній справі не підлягають.

Згідно п.3 ч.2 ст.11 ЦК України, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

16 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до неповнолітнього ОСОБА_5 та його батьків: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна на суму 299 290 грн., оскільки батьки неповнолітнього ОСОБА_5 , з вини якого автомобіль належний позивачу зазнав суттєвих механічних пошкоджень, що привели до визнання його фізично знищеним, добровільно не забажали відшкодовувати матеріальні збитки. Так, згідно копії ухвали Смілянського міськрайонного суду від 29 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 703/3389/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна та призначено підготовче судове засідання на 01 грудня 2020 року (а.с. 22).

При цьому матеріали позовної заяви відповідачем ОСОБА_7 були отримані 02 листопада 2020 року, докази чого містяться в матеріалах цивільної справи №703/3389/20, а саме - поштове повідомлення про вручення їй рекомендованого листа про направлення копії позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження, що свідчить про обізнаність останньої щодо предмету та підстав позову ОСОБА_1 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду № 703/3389/20, 2/703/220/21 від 29 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, вирішено стягнути солідарно із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у зв`язку із фізичним знищенням автомобіля в розмірі 265 290 грн., 2700 грн. витрат за проведення автотоварознавчого дослідження експертом, 1300 грн. витрат за надання послуг із евакуації пошкодженого автомобіля з місця ДТП та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та судові витрати по оплаті судового збору за подання позову у сумі 3191 грн. 28 коп., а всього - 273 481 грн. 28 коп.(а.с. 12-16).

Додатковим рішенням Смілянського міськрайонного суду № 703/3389/20, 2-др/703/5/21 від 06 квітня 2021 року із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 9031 грн. (а.с. 17-18).

Таким чином, в цілому сума коштів, що підлягає стягненню солідарно із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_1 , згідно рішення та додаткового рішення Смілянського міськрайонного суду в справі №703/3389/20, складає 282 512 грн. 28 коп.

Із копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 268032556 від 12 жовтня 2020 року вбачається, що у власності відповідача ОСОБА_8 , станом на час звернення ОСОБА_1 із позовом до неї та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна, перебувала 1/2 частина нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №268032923 від 29 липня 2021 року, власником вказаного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі

договору купівлі-продажу від 18 січня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 46, є ОСОБА_4 (а.с. 21).

Вказане також підтверджується належним чином посвідченою копією вказаного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення укладеного 18 січня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 46, наданого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Таран Г.В. на виконання ухвали суду про витребування доказів від 25 листопада 2021 року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , після відкриття провадження по справі № 703/3389/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок фізичного знищення майна, будучи обізнаною щодо предмету та підстав позову, що підтверджується наявною у матеріалах справи фотокопією поштового повідомлення про вручення їй 02 листопада 2020 року поштового відправлення, а саме копії позовної заяви з додатками та ухвали суду про відкриття провадження (а.с. 25), здійснила відчуження належного їй нерухомого майна - нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право створює презумпцію належності цього права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що укладення між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажі об`єкту нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального кругу Таран Г.В 18 січня 2021 року, після відкриття провадження у цивільній справі №703/3389/20 та після отримання відповідачем ОСОБА_3 екземпляру позовної заяви з додатками та копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, є таким, що спрямовано на приховання вказаного нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення матеріальних збитків внаслідок фізичного знищення автомобіля належного позивачу неповнолітнім сином відповідача, що у свою чергу свідчить про недійсність правочину, який порушує права позивача як стягувача на фактичне повне виконання судового рішення.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статей 16, 203, 215 цього Кодексу для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 року у справі №6-806цс16

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей15,16 ЦК України, статей1,2-4,14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Згідно із цивільним законодавством вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок належного боржникові майна, відтак в інтересах кредитора здійснення заходів для збереження за боржником достатньої кількості майна з метою захисту його інтересів.

У судовій практиці у разі встановлення, що договір укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, тобто, вчинений на шкоду інтересам кредитора чи кредиторів, допускається кваліфікація цього договору як фіктивного у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були, за твердженнями позивачів, вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідна правова позиція висловлена Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року по справі № 442/3285/16-ц.

Аналогічна правова позиція закріплена в Постанові Великої палати Верховного Суду по справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) від 03.07.2019 року.

Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно п. 24 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є:

- введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

- свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

- приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна.

Аналогічний висновок зроблений в Постанові Верховного суду від 29.03.2018 р. по справі № 923/333/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст. З ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. (Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажі) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

Враховуючи зазначені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду суд зазначає, що у даній справі, учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору купівлі-продажу) "вживали право на зло", оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_11 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно 18 січня 2021 року, була обізнана про те, що позивач ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, зокрема, і до неї, як матері неповнолітнього ОСОБА_5 , про стягнення повної вартості фізично знищеного транспортного засобу внаслідок ДТП, що трапилось з вини її сина і встановлено постановою Смілянського міськрайонного суду від 10 вересня 2020 року, провадження у якій було відкрите 29 жовтня 2020 року, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси позивача як стягувача, і направлений на недопущення звернення стягнення на її майно як боржника.

При цьому іншого нерухомого майна на ім`я відповідача ОСОБА_3 не зареєстровано, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 268171652 від 28 липня 2021 року (а.с. 31).

З урахуванням викладеного суд погоджується із доводами позивача та її представника та приходить до висновку, що ОСОБА_3 , знаючи, що позивачем до неї, як матері неповнолітнього ОСОБА_5 , пред`явлено позов про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих знищенням належного позивачу майна, могла передбачити для себе негативні наслідки щодо стягнення такої шкоди в примусовому порядку та задоволення вимог стягувача за рахунок належного їй нерухомого майна - нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тому здійснила його відчуження на користь ОСОБА_4 .

Зазначене дає підстави для висновку про те, що дії ОСОБА_3 направлені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від можливого виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів та задля уникнення в майбутньому негативних наслідків, пов`язаних зі зверненням стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу.

Таким чином, сукупність встановлених у цій справі обставин дає підстави для висновку про те, що зміст оспорюваного договору не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а сам договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що суперечить вимогам частина п`ятої статті 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та є підставою для визнання цього договору недійсним згідно з положеннями статей 215, 234 ЦК України.

Щодо вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказаний вище об`єкт нерухомості за відповідачем ОСОБА_9 суд зазначає наступне.

За приписами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого ж висновку Велика Палата Верховного СУДУ Дійшла у постанові від 04 вересня 2018 РОКУ у справі № 915/127/18.

Аналогічний висновок щодо поєднання способів захисту порушеного цивільного права (визнання недійсним договору купівлі-продажі та скасування запису про державну реєстрацію речового права) міститься у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Відтак, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача вважаю, що запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги позивача про компенсації судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які понесла позивач на правничу допомогу суду надано:

- ордер серії ЧК №143530 від 21 жовтня 2021 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 383 від 15 листопада 2010 року;

- договір про надання правничої допомоги б/н від 28 липня 2021 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Петренком О.В.;

- квитанцію №02/08/21-1 від 02 серпня 2021 року про оплату позивачем ОСОБА_1 адвокату Петренку О.В. 1000 грн. за надання правничої допомоги;

- квитанцію №21/10/21-1 від 21 жовтня 2021 року про оплату позивачем ОСОБА_1 адвокату Петренку О.В. 3000 грн. за надання правничої допомоги;

- квитанцію №24/03/22-1 від 24 березня 2022 року про оплату позивачем ОСОБА_1 адвокату Петренку О.В. 2000 грн. за надання правничої допомоги;

- акт виконаних робіт від 02 серпня 2021 року;

- акт виконаних робіт від 25 березня 2022 року;

- детальний опис робіт, наданих адвокатом та їх вартість.

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем підлягають відшкодуванню в заявленому розмірі, а саме на користь позивача ОСОБА_1 з відповідачів слід стягнути в рівних частках понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 6000 грн. Саме така сума коштів, на думку суду, відповідає обсягу виконаних робіт адвокатом.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить в рівних частках стягнути витрати понесені позивачем по оплаті судового збору.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, відтак відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на корить позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 908 грн. за подачу позовної заяви та сплачений судовий збір у розмірі 454 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, а всього - 1362 грн.

Таким чином, з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути в рівних частках судові витрати, з яких 1362 грн. - витрати по оплаті судового збору та 6000 грн. - витрати на правничу допомогу, а всього 7362 грн., тобто по 3681 гривні з кожного відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 124 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 215-216, 234, 655 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3- 13, 19, 76-81, 133, 137, 141, 223, 263-265, 268, 354 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, постановою Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, постановою Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Таран Галина Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Галиною Володимирівною.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Галиною Володимирівною, номер запису про право власності 40158586 від 18 січня 2021 року.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 ,) судові витрати, з яких 1362 гривні - витрати по оплаті судового збору та 6000 гривень - витрати на правничу допомогу, а всього 7362 гривні, тобто по 3681 гривні з кожного відповідача.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 травня 2022 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький