Справа № 202/4752/21
Провадження № 2/202/419/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Мироняк Т.С., позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: орган опіки на піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В 2012 році вона познайомилася з сином двоюрідного брата ОСОБА_7 . Останній разом із дружиною почав допомагати їй по господарству.

У зв?язку з тим, що вона є самотньою особою ОСОБА_8 запропонували, щоб разом із нею в квартирі мешкала їх дочка ОСОБА_9 , яка на той момент була зареєстрована у студентському гуртожитку.

Вони домовилися, що відповідач буде мешкати у її квартирі поки отримає диплом і влаштується на роботу. Остання зайняла велику кімнату з балконом, її батьки оновили шпалери у квартирі.

З самого початку вселення відповідача вони не вели спільного господарства: у кожного з них були свої продукти та кошти.

В період з 2012 року по 2014 рік відповідач не надавала кошти на оплату комунальних послуг, користувалася житлом, побутовою технікою та меблями.

Після закінчення навчання ОСОБА_3 влаштувалася на роботу, але продовжувала мешкати в її квартирі.

В березні 2014 році вона зареєструвала відповідача в своїй квартирі за умови, що остання зніметься з реєстрації після укладення шлюбу. З цього часу на її вимогу відповідач почала надавати кошти за спожиту електроенергії.

Наприкінці 2017 року відповідач уклала шлюб з ОСОБА_10 , який є мешканцем міста Дніпро. Відповідач разом із чоловіком продовжила проживати в її квартирі. Її чоловік надавав кошти на покриття комунальних послугу в сумі 1500 гривень у місяць.

У січні 2018 року відповідач народила першу дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 другу дитину - ОСОБА_6 .

Відповідач без її відома зареєструвала своїх дітей у належній їй квартирі.

Приблизно у серпні 2020 року відповідач та її чоловік припинили шлюбні відносини. Відповідач разом із дітьми залишилася проживати у її квартирі, не відшкодувала жодних комунальних витрат, мотивуючи це відсутністю грошей.

З лютого 2021 року відповідач почала самостійно оплачувати деякі комунальні послуги (вивіз сміття, електроенергію, воду, газ).

Позивач відзначає, що з початку вселення відповідача відносини між ними були добрі. Але через деякий час у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння спільне проживання виявилося неможливим.

Вона вимушена тримати продукти і харчуватися у себе в маленькій кімнаті. Відповідач забороняє їй входити до її кімнати, щоб розвісити на балконі випрану білизну, мотивуючи це тим, що ця кімната належить їй.

В кімнаті відповідача постійний безлад. Крім того, її речі знаходяться по всій квартирі та за її межами, на що скаржаться сусіди.

З боку відповідача на її адресу постійні образи, докори та знущання, що навіть дійшло до штовханини. Участі в утриманні квартири та її ремонті не бере. Відповідач поводить себе як власниця житла та перешкоджає їй у користуванні власними приміщеннями.

На неодноразове прохання звільнити квартиру і знятися з реєстрації відповідач заявляє, що вона вважає наявним у себе право на квартиру, оскільки проживає з нею більше п`яти років. У добровільному порядку відповідач відмовляється зніматися з реєстрації, продовжуючи разом із дітьми проживати в квартирі поза її волею.

Через безлад у квартирі, постійній гамір дітей, конфлікті стосунки, відсутність спокою вона не відчуває себе господаркою у власній квартирі.

Через проживання у квартирі трьох сторонніх осіб вона позбавлена можливості отримати житлову субсидію, а також вільно розпоряджатися належним їй майном.

Так, їй було відмовлено в укладанні договору довічного утримання через реєстрацію у квартирі малолітніх дітей та відсутність дозволу органу опіки і піклування.

Позивач вважає, що між нею та відповідачем був наявний сервітут, який надавав останній право обмеженого користування її нерухомістю за певних умов зняття з реєстрації у разі укладення шлюбу. Однак на її вимогу відповідач відмовляється знятися з реєстрації та звільнити житло.

Отже, посилаючись на положення статей ст. ст. 391, 406 ЦК України позивач просить визнати ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження відповідачем був поданий відзив на позов, в якому вона проти позову заперечує, посилаючись на те, що в 2012 році вселилася до квартири позивача на прохання останньої, яка після смерті чоловіка залишилася проживати одна в квартирі. В той час вона навчалася в університеті та проживала в гуртожитку. Позивач бажала, щоб за нею був догляд. Позивач оформила тоді заповіт на її батька. Позивач сама визначила їй кімнату. На прохання позивача її батьками в кімнаті був зроблений ремонт. У подальшому ремонт зроблено в усій квартирі. Позивач вільно користується квартирою та продуктами, які їй привозять батьки із села. Після місяця проживання у 2012 році позивач попрохала платити їй за проживання 200 грн. щомісяця, мотивуючи це тим, що в неї невелика пенсія та не вистачає на оплату комунальних послуг. Відповідач вважає, що живе з позивачем однією сім?ю та веде спільні витрати. Позивач сама надала письмову згоду на її реєстрацію в квартирі.

В 2017 році коли вони з чоловіком шукали житло, позивач вмовила їх жити з нею. Ними з чоловіком було придбано пральну машину, телевізор для неї та позивача, мультиварку, мікрохвильову піч, електропіч, бойлер для нагріву води, унітаз, змішувач води, диван, морозильну камеру, встановлено пластикове вікно в кімнаті позивача, замінено вимикачі та розетки по всій квартирі, труби каналізації. Також її батьком разом із позивачем було придбано холодильник. Отже, вважає твердження позивача, що вона користується її технікою безпідставними.

Крім того, відповідач відзначила, що належний її батькові будинок по АДРЕСА_3 був проданий у червні 2020 року. В свою чергу, будинок по АДРЕСА_4 , належний її матері, непридатний для проживання.

До своїх батьків вона не може переїхати, так як там немає умов для дітей: пічне опалення, відсутні дитячий садок, сімейний лікар, взимку під час снігу не їздить транспорт. Такі умови, на її думку, загрожують здоров`ю дітей.

У свою чергу, її чоловік проживає з батьками в однокімнатній квартирі. Тому вона разом з дітьми не може там проживати.

Вважає, що, проживаючи разом із позивачем, вони не порушують її права, передбачені ст. 383 ЦК України. Позивач не надала доказів її не проживання разом із дітьми в квартирі понад строки, визначені у статті 71 ЖК України.

На підставі викладеного відповідач просила відмовити в задоволенні позову.

На відзив відповідача позивачем була надана відповідь, в якій зазначено, що в період 2017-2019 років та частково у 2020-2021 роках позивачем сплачувалися кошти у сумі від 300 грн. до 1500 грн. (за винятком часу відпустки) на відшкодування спожитих комунальних послуг. Вважає, що відповідач не надала доказів витрачання коштів на її утримання. Тому наполягає на задоволенні її позову.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року до участі у справі було залучено як третю особу орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради.

Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 грудня 2021 року за клопотанням позивача було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 позов підтримали.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні позов також підтримала.

Відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні.

Третя особа - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечив.

Разом із тим, органом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради був наданий висновок, в якому він вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 липня 1993 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 21-1614 від 08.07.1993 року, позивач є власником двокімнатної квартири загальною площею 45,12 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

З 2012 року у вказаній квартирі проживає відповідач ОСОБА_11 .

Згідно з довідкою про склад сім?ї 24.03.2014 року відповідач була зареєстрована у зазначеній квартирі.

Окрім відповідача, 16.01.2018 року у зазначеній квартирі була зареєстрована дитина відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16.04.2020 року зареєстрована дитина відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , позивач посилається на те, що останні не є членами її сім?ї, відповідач заселилася до її квартири під час навчання та умови зняття з реєстрації після укладення шлюбу, проживанням відповідача разом із дітьми у її квартирі порушуються її права як власниці цього житла.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права на житло, так і захист права власності.

Так, за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом , не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом , воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба , а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України «від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Отже, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зробити висновок, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, можливе, якщо воно переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (частина 1 статті 402 ЦК України).

Статтею 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з частиною 3 статті 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Частиною 1 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі, зокрема, спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Крім того, частиною 2 статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-709цс16), з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Суд звертає увагу, що відповідає не є близькою родичкою позивача.

Відповідач та її малолітні діти не належать до членів сім`ї позивача у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України, оскільки між ними та позивачем відсутні взаємні права та обов`язки.

Відповідач вселилася до квартири позивача з дозволу останньої, коли навчалася та працювала в місті Дніпрі (Дніпропетровську).

На час вселення відповідача до спірної квартири між позивачем та родиною відповідача існували добрі відносини. Позивачем був складений заповіт на батька відповідача. При цьому відповідач не перебувала у шлюбі та не мала малолітніх дітей і позивач не заперечувала проти її проживання в належній їй квартирі.

Разом із тим, як встановлено в судовому засіданні, після народження відповідачем дітей відносини між сторонами погіршилися. Між сторонами склалися негативні неприязні відносини. Позивач заперечує проти подальшого проживання в належній їй квартирі відповідача разом із її дітьми.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем було складено заповіт на іншу особу ОСОБА_13 .

Суд погоджується з доводами позивача, що проживанням у квартирі відповідача та її малолітніх дітей порушуються її права як власника на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном.

Суд вважає, що саме по собі надання відповідачем позивачу коштів на оплату спожитих комунальних послуг не свідчить про наявність між ними сімейних відносин та не є підставою для виникнення у відповідача права постійного користування житлом позивача, оскільки відповідач користується житлом позивача за її згодою як власника цього житла, тобто саме позивач наділена правом визначати обсяг прав відповідача щодо користування її житлом.

Суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним житловим через відсутність у них іншого житла, оскільки відповідач своєї згоди на їх вселення не надавала, в силу закону малолітні були зареєстровані за зареєстрованим місцем проживання їх матері, що підтвердила в судовому засіданні відповідач. Доводи відповідача та органу опіки та піклування щодо відсутності у відповідача та її малолітніх дітей іншого житла не є підставою для порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Твердження відповідача про відсутність належних умов для проживання дітей у будинку її батьків об`єктивно не підтвердженні. Крім того, наявність у такому житлі гірших умов для проживання не є підставою для зайняття житла позивача та порушення її прав.

На переконання суду, визнання відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним житлом, належним позивачу на праві власності, не поставить під загрозу їх соціальний статус та не призведе до виникнення негативних для них наслідків, оскільки відповідач знаходиться в молодому віці, має вищу освіту, можливість працювати та забезпечувати свої потреби та потреби своїх дітей, у тому числі житлові. Також відповідач має батьків, які мають власне житло. Крім того, як зазначила позивач у судовому засіданні, станом на квітень 2022 року відповідач з дітьми у квартирі постійно не проживає.

Суд вважає, що таке вручання в права відповідача та її малолітніх дітей як припинення їх права користування житлом позивача є менш надмірним, аніж тягар, який покладено на позивача їх проживанням у її квартирі, оскільки позивач, будучи особою похилого віку (79 років) та одноособовим власником цього житла, через користування ним відповідачем та її дітьми не може ним вільно користуватися та розпоряджатися, змушена фактично проживати у невеликій кімнаті, де зберігати свої речі, в тому числі харчуватися, що створює для неї негативні умови, так як маючи власне житло вона у старості по суті не може бути в ньому господаркою та жити у спокою. Вік та матеріальне становище позивача не дозволяє їй забезпечити себе іншим житлом на відміну від відповідача, саме яка повинна дбати про своїх дітей, а не позивач.

Більше того, слід зауважити, що на час пред`явлення позивачем позову та розгляду справи змінилися обставини, з якими було пов`язано становлення сервітуту обсягу прав відповідача щодо користування квартирою позивача.

Так, відповідач закінчила навчання, уклала шлюб, народила дітей, відносини між нею та позивачем погіршилися, їх спільне проживання є нестерпним для позивача. Крім того, позивачем на теперішній час складено новий заповіт щодо свого майна, яке вона заповіла сторонній особі ОСОБА_13 .

За таких обставин суд вважає, що є достатні підстави для припинення на вимогу позивача права користування відповідача разом із її дітьми належною позивачу квартирою і цим не буде порушено баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, оскільки у цій конкретній справі превалює право позивача, що передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та позивач також має право на захист свого приватного життя та житла, зокрема вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом припинення сервітуту. Тим більше, що позивач у своєму позові не порушує питання щодо примусового виселення відповідача та її малолітніх дітей.

Відтак, позов слід задовольнити, визнавши ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено, суд присуджує стягнути вказані витрати з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані сторін та третіх осіб:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 51.

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя Н.Ю. Марченко