Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 711/3591/21

провадження № 61-945св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 , про зняття арешту з квартири

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Ольги Григорівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року у складі судді Демчика Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 11077694, накладений постановою від 15 квітня 2011 року про арешт майна боржника Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Головного територіального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Центральний ВДВС у м. Черкаси).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що його батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 1997 року, укладеного з ОСОБА_4 , придбали квартиру АДРЕСА_1 . Водночас покупці не зареєстрували своєчасно право власності на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 як співвласник квартири здійснила державну реєстрацію права власності на 1/2 її частину в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Після смерті батька він як спадкоємець звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилося після смерті його батька, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , однак нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, оскільки було встановлено, що постановою державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 15 квітня 2011 року на квартиру накладено арешт.

ОСОБА_2 як співвласниця квартири звернулася до Центрального ВДВС у м. Черкаси із заявою про зняття арешту з квартири, на яку отримала відповідь, що під час перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні цього органу ДВС не перебувають виконавчі провадження щодо неї. При цьому повідомлено, що на виконанні перебувало виконавче провадження щодо ОСОБА_4 (попереднього власника квартири) і в межах зазначеного провадження було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. За закінченням терміну зберігання матеріали виконавчого провадження були знищені. Також зазначено, що у посадових осіб Центрального ВДВС у м. Черкаси немає підстав для зняття арешту з майна, і запропоновано звернутися до суду для вирішення цього питання. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Придніпровський районний суд м. Черкаси рішенням від 05 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не дотримав вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки не пред`явив позов до двох обов`язкових належних відповідачів, якими мають бути боржник і стягувач, в інтересах якого накладено арешт на спірне майно, та не заявляв клопотань для заміни відповідача у справі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Черкаський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О. Г. залишив без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд виходив з того, що встановлені обставини дають підстави для висновку, що позов поданий до неналежного відповідача і, відповідно, правильним є висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо накладення арешту на майно в межах виконавчого провадження, яке було закінчено та знищено вже тривалий час, і хто повинен бути відповідачем у справі.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що ОСОБА_1 не може звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки виконавчого провадження не існує, невідомо про особу державного виконавця та стягувача, а також про правомірність чи неправомірність дій державного виконавця. Позивач також не може звернутись із позовом про зняття арешту із квартири та пред`явити позов до боржника і попереднього власника квартири ОСОБА_4 та стягувача, оскільки арешт на квартиру був накладений тоді, коли ОСОБА_4 перестав бути власником, а тому він не має жодного відношення до квартири і жодні його дії не зможуть відновити право позивача та прияти зняттю арешту із квартири. Крім того, неможливо взагалі встановити, хто був стягувачем у межах виконавчого провадження, щоб притягнути його співвідповідачем у справі. Стягувач, в інтересах якого було накладено арешт, не набував жодних прав щодо арештованої квартири, що є обов`язковою умовою для зазначення його у справі як відповідача, і він не оспорює право власності позивача на квартиру.

Апеляційний суд безпідставно посилався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, яка підтримана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц, оскільки справа № 905/386/18 стосувалася звільнення іпотечного майна з-під арешту у відкритому виконавчому провадженні, при цьому право власності на іпотечне майно оспорювалося та не визнавалося сторонами. Отже, правова позиція щодо того, що відповідачем у справі повинен бути стягувач і боржник, а виконавча служба залучатися як третя особа, не може застосовуватися до цієї справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

18 лютого 2022 року справа № 711/3591/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 26 червня 1997 року між ОСОБА_4 як продавцем і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як покупцями був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2254.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 серпня 2020 року серії НОМЕР_1 , виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 24 листопада 2020 року державний реєстратор Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Гриценко М. О. зареєстрував за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Постановою нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилася після смерті його батька ОСОБА_3 , оскільки нотаріус встановив, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно постановою Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 15 квітня 2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11077694) накладено арешт на спадкову квартиру. Однак у відомостях про суб`єкта, стосовно якого накладений арешт цієї квартири, зазначений ОСОБА_4 , який не є власником спадкового майна. Згідно з правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності на цю квартиру (договір купівлі-продажу від 26 червня 1997 року) ОСОБА_4 був попереднім власником - продавцем цієї квартири.

Центральний ВДВС у м. Черкаси листом від 20 квітня 2021 року № 3407/19.25-35/22940 повідомв ОСОБА_2 про те, що під час перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні цього органу ДВС не перебувають виконавчі провадження щодо неї. На виконанні перебувало виконавче провадження щодо ОСОБА_4 (попереднього власника), і на підставі довідки Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації про наявність за боржником зареєстрованої на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. У зв`язку із закінченням терміну зберігання матеріали виконавчого провадження були знищені. Також у листі повідомлялося про те, що у посадових осіб Центрального ВДВС у м. Черкаси немає підстав для зняття арешту з її майна, і ОСОБА_2 запропоновано звернутися до суду для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Предметом спору в цій справі є звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_2 частини якої є спадковим майном, право на яке доводить ОСОБА_1 .

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Отже, місцевий суд, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами того, що позивач не може пред`явити позов до попереднього власника квартири та стягувача, оскільки арешт на квартиру був накладений після того, як ОСОБА_4 вже перестав бути її власником, а також через неможливість встановити, хто був стягувачем в межах виконавчого провадження, не заслуговують на увагу, адже суди правильно виходили з того, що арешт на квартиру накладений як на майно боржника ОСОБА_4 , який є належним відповідачем у цій справі. При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що, пред`являючи позов, позивач не скористався наданими йому процесуальними правами щодо забезпечення доказів для встановлення особи стягувача у виконавчому провадженні та подальшого притягнення цієї особи співвідповідачем за заявленими у цій справі вимогами. При цьому апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Державної виконавчої служби щодо надання інформації про стягувача у виконавчому провадженні, а також інформації про підстави закінчення виконавчого провадження щодо ОСОБА_4 , внаслідок чого було знищене виконавче провадження, що має суттєве значення під час вирішення спору про зняття арешту з майна.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Ольги Григорівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов