Номер провадження: 22-ц/813/1169/22
Номер справи місцевого суду: 520/3812/15-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року, постановленого під головуванням судді Куриленко О.М., повний текст судового рішення складений 23 липня 2019 року, у цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи акціонерне товариство «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_8 про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого майна, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року заступник прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_8 про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого майна, в якому з урахуванням неодноразово уточнених та змінених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по АДРЕСА_1 об`єкт нерухомого майна, загальною площею 336,7 кв.м. в розмірі 264 371 грн., стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по АДРЕСА_2 об`єкт нерухомого майна, загальною площею 166 кв.м. в розмірі 166 010 грн.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 належали державі в особі Міністерства інфраструктури України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року за ОСОБА_8 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 636,76 кв.м. Додатковим рішенням від 06.06.2007 року за ОСОБА_8 визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 . Згодом, 06.07.2007 року ОСОБА_8 відчужено житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

28.09.2007 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. В подальшому будівлям за адресою: АДРЕСА_3 присвоєно нові адреси: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Однак, 26.08.2009 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року було скасовано.

27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року скасовано за нововиявленими обставинами. 08.06.2011 року здійснено поворот виконання рішення, а 16.01.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси саме ОСОБА_8 зобов`язано повернути нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта».

06.06.2014 року постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ встановлено відсутність у ОСОБА_8 майна за зазначеною адресою.

Також позивач зазначив, що за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 належать ОСОБА_12 та ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що оскільки відповідачі у справі не є добросовісними набувачами, власник майна, яким є держава в особі Міністерства інфраструктури України має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 387 ЦК України.

Також позивач зазначив, що ОСОБА_1 були проведені будівельні роботи з демонтажу належної йому частини об`єкту нерухомого майна, загальною площею 166 кв.м, що підлягає витребуванню, інша частина нерухомого майна, площею 336,7 кв.м, що підлягає витребуванню також демонтована, у зв`язку з чим просив стягнути компенсацію за демонтовані об`єкти нерухомого майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокуратура Одеської області, зараз Одеська обласна прокуратура, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, заявлені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що не відповідають фактичним обставинам справи позиція суду щодо недоведеності факту знесення (демонтажу) ОСОБА_1 належному йому на праві власності спірного майна по АДРЕСА_2 , так як доказами проведення будівельних робіт є акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення, а наявна в матеріалах справи декларація ОСОБА_1 про початок виконання підготовчих робіт щодо знесення будівлі та зведення паркану є додатковим доказом того, що знесення спірного нерухомого майна здійснено саме ОСОБА_1 , а тому заявлені до нього позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Є безпідставним висновок суду щодо порушення позивачем строку позовної давності, оскільки позивачем не був пропущений строк позовної давності.

Також суд відмовляючи у задоволені позову не прийняв до уваги позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2016 року.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що позовні вимоги позивача до ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного доказу, яким чином відповідач завдав позивачу шкоду, в чому вона полягає, та чи є в діях відповідача вина.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що позивачем не зазначено, яким чином та якими діями ОСОБА_2 завдала своїми діями державі збиток, що саме вчинила або не вчинила, які положення закону вона порушила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Туніка В.М., Васильєвої І.В., представника ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , представника ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що нежитлові будівлі колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДПГІЗ «Укрпошта», загальною площею 848,6 кв.м, розташовані по АДРЕСА_3 , належали Державі в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.08.2005 року, та перебували на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року, у справі №2-6655/11, задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 до Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та визнано за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 636,76 кв.м, розташований по АДРЕСА_3 , який складався з двох флігелів, та нібито був створений в результаті капітального ремонту, реконструкції орендованих будівель колишнього дитячого оздоровчого центру.

06 червня 2007 року по вищезазначеній справі було ухвалено додаткове рішення, яким визнано за ОСОБА_8 право власності на той самий житловий будинок, але вже загальною площею 681, 9 кв.м, який складався з флігелів «Л», загальною площею 502,7 кв.м, «С», загальною площею 178,98 кв.м, та гаражу, площею 82,6 кв.м.

В подальшому громадянином ОСОБА_8 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 06.07.2007 року №11948, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. здійснено відчуження в спільну сумісну власність громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 , загальною площею 681,9 кв.м, та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502,7 кв.м; флігелю літ. «С», площею 96, 6 кв.м; гаражу літ «Т», площею 82,6 кв.м; навісу літ «Р», розташованих на земельній ділянці площею 3317 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні.

У абзаці 3 правочину визначено, що житловий будинок належать продавцю ОСОБА_8 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року, справа №2-6655 2006 рік, яке набрало законної сили 18.06.2007 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229.

Вказаний правочин був зареєстрований 13 липня 2007 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229.

В свою чергу, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 28.09.2007 уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, згідно якого за ОСОБА_10 значиться частина флігеля «Л», загальною площею 166 кв.м, за ОСОБА_11 значиться частина флігеля «Л», загальною площею 336,7 кв.м, за ОСОБА_9 значиться флігель «С», загальною площею 96,6 кв.м, та гараж, площею 82,6 кв.м.

На підставі заяв ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та представлених документів розпорядженнями голови Київської районної адміністрації №№ 1156, 1157, 1158 від 17.10.2007 будівлям по АДРЕСА_3 , присвоєно нові адреси, а саме, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

19.11.2007 року ОСОБА_10 одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ. «Л», площею 166 кв.м, по АДРЕСА_2 ; ОСОБА_9 одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ. «С», площею 96,6 кв.м, та гаражу літ. «Т» по АДРЕСА_4 , та ОСОБА_11 одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ. «Л», площею 336,7 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_11 та ОСОБА_10 була розроблена землевпорядна документація і рішеннями Одеської міської ради від 09.10.2008 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

В подальшому, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , використовуючи своє право власників, відчужили належне їм нерухоме майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також в свою чергу отримали державні акти про право власності на землю.

На підставі Державного акту Серії ЯИ № 381518, виданого 24 листопада 2009 року, ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_7 на підставі Державного акту Серії ЯИ №381517, виданого 24 листопада 2009 року, належала земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Л», загальною житловою площею 112,5 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м. та надвірних споруд: 1,2 огорожа І-мостіння, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :27:009:0081, площею 0,1000 га.

Того ж дня, 04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_12 купив земельну ділянку, кадастровий номер :27:009:0080, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, 04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_12 купив житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку літ. «Л», загальною житловою площею 224, 0 кв.м., загальною площею 336,7 кв.м. та надвірних споруд: № 2 ворота, І-мостіння, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :27:009:0080, площею 0,1000 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин ОСОБА_12 помер, спадкоємцями майна померлого згідно довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. є його мати ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.08.2009 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року у справі №2-6655/11 було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого ОСОБА_8 у позові про визнання права власності відмовлено.

Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 року задоволена заява заступника прокурора Київського району м. Одеси про перегляд додаткового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, додаткове рішення від 06.06.2007 року скасовано.

Після чого, 31.01.2011 року Одеська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» звернулась до суду з заявою про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року, в якій просила в порядку повороту виконання рішення суду зобов`язати ОСОБА_8 повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» нерухоме приміщення за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58 а, що знаходиться у його власності.

Ухвалою суду від 08 червня 2011 року задоволено заяву ОД УДППЗ «Укрпошта» про поворот виконання рішення та повернуто Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» нерухоме майно житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згодом, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року виправлено допущену в ухвалі суду від 08 червня 2011 року описку, викладено резолютивну частину наступним чином: «Зобов`язати ОСОБА_8 повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства державного зв`язку» нерухоме приміщення за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58-а, що знаходиться у його власності».

21.04.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.ГТ. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо зобов`язання ОСОБА_8 повернути Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта» нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, 06.06.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.П. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, яке визначено виконавчим документом та яке він повинен передати стягувачеві.

Відмовляючи у задоволені позову прокуратурі Одеської області про стягнення з відповідачів збитків у вигляді втраченого нерухомого майна на підставі ст.ст. 1166, 1192 ЦК України, суд першої інстанції виходив з наступного.

Зідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З урахуванням обставин справи суд може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Щодо вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований будинок по АДРЕСА_1 , судом зазначено наступне.

Спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2009 року. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер, спадкоємцями майна першої черги є його мати ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_4 .

Статтями 1296-1301 Цивільного кодексу України визначається порядок оформлення права на спадщину, разом з тим чинне законодавство не містить положень відносно строків оформлення спадщини. Таким чином, у зв`язку з наявністю судових заборон ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом тривалого часу не могли оформити право на спадщину та користуватися, управляти та володіти спадковим майном.

В результаті чого виникла ситуація, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не є власниками вказаного будинку, у зв`язку з тим, що на час оформлення права власності його вже не було в наявності, що призвело до того, що вони не змогли отримати документи про право власності та вступити у спадщину на вказане майно.

З інформаційної довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 15.07.2019 року № 361/01-16 вбачається, що 01.02.2019 року було видано свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрований(а) за адресою: АДРЕСА_5 , на 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :27:009:0080.

01.02.2019 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом кожному спадкоємцю на 1/6 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :27:009:0080: за реєстровим номером 437 - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрований(а) за адресою: АДРЕСА_5 ; за реєстровим номером 438 ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що зареєстрований(а) за адресою: АДРЕСА_5 .

Нотаріус повідомляє, що вказані свідоцтва були видані лише на земельну ділянку, так як згідно Довідки ФОП ОСОБА_14 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , від 22.01.2019 року, вихід. №1022-19 на цій земельній ділянці будь-які нежитлові, житлові, службові будівлі та споруди відсутні.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та малолітня ОСОБА_4 взагалі тривалий час не могли користуватися спадковим майном, оскільки в цьому їм перешкоджала сусідка ОСОБА_15 , в результаті чого ОСОБА_2 була змушена звернутися до суду з позовом про звільнення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні ділянкою.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року, яке залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року, справа № 520/3305/13-ц, усунуто ОСОБА_2 з боку ОСОБА_15 перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , а також зобов`язано ОСОБА_15 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом звернуто увагу на лист Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеській області від 21 квітня 2015 року № 05/1-4071, в якому заступник директора департаменту повідомляє прокурора області, що перевіркою з виїздом на місце за адресою: АДРЕСА_1 факт проведення будівельних або підготовчих робіт зафіксовано не було, а від так підстав для втручання Департаменту не було. А також лист державної інспекції сільського господарства України від 18.02.2013 року слідчому СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якому зазначено, що частина земельної ділянки ОСОБА_12 площею 0,0303 га огорожена капітальним парканом, який збудовано невстановленими особами, доступ на цю земельну ділянку відсутній; а з боку вул. Фонтанська дорога встановлені металеві ворота, які замкнуті (т.2, а.с.138-139).

Судом вірно зазначено, що ні в позовній заяві, ні в уточненнях від 02.08.2016 p., ні в заяві про збільшення розміру позовних вимог від 06.03.2019 р. позивачем не зазначено, яким чином та якими саме діями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та, тим більше, малолітньої дитини ОСОБА_4 було завдано державі збиток, що саме вчинили або не вчинили, які положення закону вони порушили та сам факт того, що відповідачі є спадкоємицями ОСОБА_12 , на думку суду, не є підставою для звернення до них з вимогою про відшкодування шкоди, оскільки ст. 1166 ЦК України регламентує, що шкоду майну особи відшкодовує лише особа, яка її завдала, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Оскільки, позивачем не було надано належних доказів щодо стягнення збитків у вигляді вартості втраченого майна з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітньої дитини ОСОБА_4 , суд на законних підставах відмовив в цій частині у задоволені позову.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 компенсації за демонтований будинок по АДРЕСА_2 , судом зазначено наступне.

Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами даної перевірки 21 квітня 2015 року головним державним інспектором інспекційного відділу у м. Одеса Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеській області Лисим С.О. було складено відповідний Акт, яким встановлено, що нібито ОСОБА_1 проводяться роботи з демонтажу вищевказаного будинку.

Того ж дня, 21 квітня 2015 року головним державним інспектором Лисим С.О. винесено припис ОСОБА_1 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Також, 21 квітня 2015 року головним державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 96 КУпАП.

Судом вірно зазначено, що матеріали цивільної справи не містять постанови по справі про адміністративне правопорушення, якою б було визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 96 КУпАП

Натомість в матеріалах справи (т.2, а.с.85-86) наявна Декларація про початок виконання підготовчих робіт, подана ОСОБА_1 23 квітня 2015 року про знесення будівлі та зведення паркану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована в Департаменту ДАБІ в Одеській області 12 травня 2015 року за № ОД32.

Судом вірно встановлено, що відсутність постанови по справі про адміністративне правопорушення та наявність Декларації про початок виконання підготовчих робіт, свідчить про необґрунтованість доводів позивача відносно незаконних дій ОСОБА_1 , щодо демонтажу будинку АДРЕСА_2 .

Крім того, судом вірно зазначено про незрозумілість того, хто саме виконував роботи з демонтажу вказаного будинку, оскільки позивач стверджував, що ці дії здійснив ОСОБА_1 , натомість рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року, за позовом ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_15 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Усунуто ОСОБА_1 з боку ОСОБА_15 перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно збудованих будівель на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_15 відновити стан земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язано останню знести самовільно збудовані будівлі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 .

Судом взято до уваги, що 14.04.2015 року УДППЗ «Укрпошта» зверталось до прокуратури Київського району з заявою про відкриття кримінального провадження за фактом умисного знищення чужого майна та просило вжити заходи прокурорського реагування щодо припинення незаконних дій сторонніх осіб щодо демонтажу будівлі дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції площею 502,7 кв.м. , який у технічній документації зазначено як літ. «Л», розташований по АДРЕСА_3 (т.1, а.с.171-172) і листом від 28.04.2015 року прокуратура повідомила про внесення вказаних відомостей до ЄДРДР та тривалість досудового слідства (т.1, а.с.176), проте винні особи знайдені не були.

Разом з тим, судом зазначено, що державі в особі Міністерства транспорту та зв`язку України належав об`єкт за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 848,6 кв.м. На підставі судових рішень ОСОБА_8 належало 681,9 кв.м. спірної будівлі, які в подальшому перетворились на домоволодіння за АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 , та прокуратура просила компенсувати лише вартість втраченого майна загальною площею 336,7 та 166 кв.м, що складає 502,7 кв.м., яке, на думку позивача, є нежитловою будівлею колишнього дитячого оздоровчого центру під літ. «Л» .

Однак, з таким твердженням позивача суд не погодився, так як за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року ОСОБА_12 купив житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Л», житловою площею 224 кв.м, загальною площею 336,7 кв.м., а ОСОБА_1 - житловий будинок АДРЕСА_2 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Л», житловою площею 112,5 кв.м, загальною площею 166,0 кв.м. Зазначені договори купівлі-продажу нотаріально посвідчені, є чинними, скасованими чи недійсними в судовому порядку не визнані.

У відповідності до частин 4 та 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Також судом вірно встановлено, що суми компенсацій заявлених в позові у розмірі 7 112 451 грн. за демонтаж будинку АДРЕСА_1 та 3 331 122 грн. за демонтаж будинку АДРЕСА_2 базується лише на висновках судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914, складених судовим експертом Одеського науково дослідного інституту судових Пушок О.Л.

Проте, даючи оцінку вказаним висновкам, суд зазначено, що дані висновки є необґрунтованими, складеними з великою кількістю неточностей, суперечностей, помилок, не зрозуміло що саме оцінювала експерт, оскільки спірних будинків фактично не існує та взагалі оцінка проводилась за ціною на теперішній час. Також у даних висновках експерт самостійно поставила перед собою питання щодо технічного стану будинків, однак вказане питання судом не ставилось.

Вказані висновки викликали велику кількість запитань з боку відповідачів, у зв`язку з чим в ході розгляду даної справи, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_16 судового експерта Пушок О.Л. було викликано для надання пояснень щодо складених нею висновків судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914.

Проте, судовий експерт Пушок О.Л. в судових засіданнях не надала вичерпних та обґрунтованих відповідей, що задавались їй з приводу висновків проведеної експертизи, також судовий експерт не надала пояснень з чого саме вона виходила визначаючи розмір вказаних компенсацій.

Зокрема, залишилось не зрозумілим, що саме досліджувала експерт, так як на аркуші справи 231 (зворот) міститься посилання на те, що на момент обстеження, яке відбулось 13.08.2018 року, на земельній ділянці житлового будинку не існує і згідно листа заступника прокурора Одеської області його було демонтовано у 2015 році. В той же час експерт вказує про те, що технічний стан житлового будинку по АДРЕСА_1 , 60/3 незадовільний, при цьому використовуючи висновок про технічний стан та можливість експлуатації будівель та споруд колишнього Дитячого оздоровчого центру, що був складений ще у 06.08.2004 року (т.4, а.с.43-93), вільно прирівнюючи поняття житлового та нежитлового приміщень, маніпулюючи оцінкою землі.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до абз. 4, 5 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Враховуючи все вищезазначене, суд обґрунтовано не взяв до уваги висновки експерта за результатами проведення судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914, та прийняв рішення із наданих сторонами доказів.

Судом вірно зазначено, що після зміни прокуратурою Одеської області 03.08.2016 року позовних вимог на стягнення з відповідачів грошової компенсації, позив просив стягнути з відповідачів грошову суму, вказану в договорах купівлі-продажу від 04.12.2009 року у розмірі 264 371 та 166 010 гривень відповідно, однак, з листа представника Міністерства інфраструктури України Мельничука В.О. першому заступнику прокурора Одеської області від 23.09.2016 року вбачається, що позивач не погодився із сумою, зазначеною в позові, та вважав за необхідне змінити позов в частині стягнення вартості майна та доповнити його вимогами про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння (т.3, а.с.243-244), що свідчить про неузгодженість позиції сторони позивача.

22.12.2016 року представник позивача за довіреністю Мельничук В.О. звернувся до суду з заявою, в якій підтримав позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів грошової суми у розмірі 430 381,00 гривень (т.4, а.с.17) та в подальшому у судові засіданні не з`являвся, щодо заяви про збільшення позовних вимог від 06.03.2019 року не висловлювався.

У своїй позовній заяві, позивач, окрім норм ст..ст. 1166, 1192 ЦК України посилається також на норми ст. 388 ЦК України, згідно якої майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу та вивчення матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не доведено обставин того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та, тим більше, малолітня дитина ОСОБА_4 завдали своїми діями державі збиток у сумі визначеній в заяві про збільшення розміру позовних вимог та залишилось не зрозумілим, чому збитки у вигляді вартості втраченого майна не стягувались позивачем з ОСОБА_8 після з`ясування обставин неможливості здійснення повороту виконання рішення за ухвалою від 08.06.2011 року та ухвалою від 06.01.2014 року про внесення виправлень.

Щодо застосування строку позовної давності судом зазначено наступне.

Позивач у позові посилався на те, що органам прокуратури стало відомо про необхідність захисту порушених інтересів держави після повернення державним виконавцем виконавчого документу на підставі постанови від 06.06.2014 року та одержання від Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» відповідного звернення. Однак, проте судом вірно зазначено, що про наявність даної справи прокуратурі було відомо ще в 2011 році, що підтверджується ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року по справі № 8-21/2011, в якій прокуратура приймала участь як заявник, а ухвала суду від 06.01.2014 року є лише документом, яким було виправлено допущену описку.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно правової позиції, висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем порушено, проте відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Висновки суду про те, що підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності суд не вбачає відповідають обставинам справи, оскільки суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури про те,що не відповідають фактичним обставинам справи позиція суду щодо недоведеності факту знесення (демонтажу) ОСОБА_1 належному йому на праві власності спірного майна по АДРЕСА_2 , так як доказами проведення будівельних робіт є акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення, а наявна в матеріалах справи декларація ОСОБА_1 про початок виконання підготовчих робіт щодо знесення будівлі та зведення паркану є додатковим доказом того, що знесення спірного нерухомого майна здійснено саме ОСОБА_1 , а тому заявлені до нього позовні вимоги є законними та обґрунтованими, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, яким надана обґрунтована оцінка.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці в період з 02 березня 2022 року по 29 квітня 2022 року, повний текст судового рішення складений 03 травня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра