Справа № 357/1877/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" травня 2022 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. оглянувши позовну заяву Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрія Григоровича, про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в державному реєстрі речових прав,

В С Т А Н О В И В:

22.02.2022 позивач Білоцерківська міська рада звернулася до суду з даним позовом, в якому просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний №103, припинивши право власності на цей об`єкт в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стягнути судові витрати з відповідачів на користь виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в особі Білоцерківської міської ради.

04.05.2022, згідно із ч. 6 ст. 187 ЦПК України, отримано відповідь на запит з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідача.

Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1,2 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вбачається, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 3 ГК України передбачено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках,

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).

Разом з тим, кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Отже, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Також, 15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) сформувала правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Судом встановлено, що відповідно до підпункту 1.20 пункту 1 рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 12 квітня 2012 року №542-24-VI «Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» вирішено протягом 4-х місяців укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під розміщення павільйону в АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0070 га, строком на три роки, за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква, (далі - земельна ділянка). Наслідком прийняття даного рішення стало укладення 13.06.2012 між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідного договору. 20 серпня 2015 року Білоцерківського міською радою було прийнято рішення № 1537-78- VI «Про укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту», яким пролонговано попередній строковий сервітут, адже згідно п. 1.6. цього рішення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 під розміщення павільйону в АДРЕСА_2 , було надано земельну ділянку загальною площею 0,0070 га, строком на 5 (п`ять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Також, 20 червня 2012 року Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради ОСОБА_1 видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності щодо групи ТС (кіоск, павільйон) по АДРЕСА_3 та павільйон № НОМЕР_1 по продажу промислових товарів, 30 кв.м. виданий 20 червня 2012 року, а потім продовжений до 19 серпня 2020 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 16 грудня 2019 року державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь А.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 54,9 кв.м, рік побудови 1991 за адресою АДРЕСА_2 .

Отже, ФОП ОСОБА_1 для обслуговування павільйону з продажу промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , була надана земельна ділянка, загальною площею 0,0070 га та даний павільйон використовується ним для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця з 04.10.2006 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та відомостей про припинення його підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом немає.

Таким чином враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спір у даній справі щодо скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який виник за участю суб`єктів господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановись обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом з прав людини (далі - «ЄСПЛ», «Суд») у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Також, за положеннями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, .... крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або Господарським процесуальним кодексом України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

За таких обставин, спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та відноситься до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за позовом Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрія Григоровича, про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в державному реєстрі речових прав, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст. 19, п.1 ч.1 ст. 186, ст. 260, 261, 353, 354, 355 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрія Григоровича, про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в державному реєстрі речових прав.

Роз`яснити Білоцерківській міській раді, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала складена 05.05.2022.

СуддяО. В. Бондаренко