Справа № 456/588/22
Провадження № 2/456/603/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л.В.

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийського району Львівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивачка ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийської міської ради № 59-к від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з відстороненням з 08.11.2021 по 28.02.2022 в розмірі 13180,44 грн, поклавши судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликався на те, що з 11.12.2001 працює на посаді вчителя математики Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийської міської ради. 08.11.2021 директором школи підписано наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », ознайомлення з яким вона підписала 08.11.2021. Даним наказом її було відсторонено від роботи з 08.11.2021 «на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати», тобто навіть не на час дії карантину, а по суті на невизначений час, що також є неприйнятним. Директор виніс наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення від профілактичного щеплення. Вважає наказ протизаконним, оскільки їй не було надано достатніх термінів для проведення обстеження (згідно з повідомленням з 2 до 5 листопада 2021 року), не запропоновано жодного порядку щодо проведення профілактичного щеплення, яке не передбачене ні її трудовим договором, ні колективним договором, ні посадовою інструкцією чи КЗпПУ, також щеплення від Covid-19 відсутнє в календарі обов`язкових щеплень. В директора школи наявна її особова медична книжка, яка також засвідчує законність її допуску до роботи на даний навчальний рік. З моменту винесення наказу, який вона вважає незаконним, її не тільки позбавлено роботи, а й засобів до існування, адже інших доходів чи заощаджень вона не має. На її утриманні є син-студент. Вважає, що в даному випадку її інтереси напряму захищає Конституція України, яка забороняє клінічні випробовування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди. Ці положення не можна порушувати навіть під час дії воєнного чи надзвичайного стану. Ознайомившись із посадовою інструкцією та колективним договором, вона встановила, що в жодному із згаданих документів, як і в інших документах, які були підписані між нею та відповідачем, не передбачено ні такого обов`язку з її боку, ні таких повноважень з боку відповідача, а також не передбачено повноважень відповідача на відсторонення її від роботи з підстав, наведених у наказі. Чинним трудовим законодавством не передбачена така підстава відсторонення працівника від роботи, як відсутність щеплення від Covid-19. Крім того, відсутнє подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби щодо усунення від роботи. Також порушено процедуру відсторонення, тому звертається до суду з позовом про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представником відповідача Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів директором Грицишиним Т.С. подано відзив на позовну заяву, в якому останній повністю заперечує позов та просить у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Зокрема, зазначає, що наказом директора Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів № 151-о від 22.10.2021 затверджено рішення педагогічної ради від 22.10.2021, протокол № 5, пунктом 5 якого працівників школи зобов`язано до 07.11.2021 надати адміністрації шкоди підтверджуючі документи про здійснення вакцинації (жовтий або зелений сертифікат) або негативний результат тестування на Covid-19 методом ПЛР, яке проведено не більше як за 72 год., або експрес-тесту на визначення антигену коронавірусу, яке проведено не більше як з 48 год. до здійснення заходу (відвідування закладу освіти), або документ від лікаря про наявність протипоказань до вакцинування. У випадку ненадання даних документів до 07.11.2021 відсторонити працівників від роботи без збереження заробітної плати. З даним наказом ОСОБА_1 була особисто ознайомлена 27.10.2021. 02.11.2021 ОСОБА_1 вручалося повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19» від 02.11.2021 за № 238. Від отримання такого остання відмовилася, про що складено відповідний акт, а тому вказане повідомлення було надіслано на електронну пошту позивачки. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236 врегульовано порядок вакцинації окремих категорій працівників. У зв`язку з невиконанням згаданих норм 08.11.2021 ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, про що видано відповідний наказ, який є законним та обгрунтованим. Під час відсторонення дотримано вимоги ст. 46 КЗпП України, а тому просить відмовити задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачкою ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, де остання основну увагу концентрує на тому, що вакцинація від COVID-19 насправді не є щепленням, а клінічним випробуванням та клінічним експериментом, що може бути виключно добровільною процедурою, згоду на виконання якої щодо себе вона не надавала, з огляду на що вважає оскаржуваний наказ протизаконним.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2022 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 24/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.02.2022 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийського району Львівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін із призначенням судового засідання на 02.03.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 25/.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.02.2022 задоволено клопотання позивачки та звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийської міської ради про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу /а.с. 26/.

02.03.2022 представником відповідача заявлено клопотання про перехід від спрощеного до загального позовного провадження.

15.03.2022 відповідачем подано відзив на позов /а.с. 38- 48/.

18.03.2022 ОСОБА_1 подано заяву про уточнення вимог та відповідь на відзив/а.с. 50-71/.

08.04.2022 ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог /а.с. 80-83/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.04.2022 здійснено перехід від розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийської міської ради про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням /а.с. 89/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.04.2022 закрито підготовче провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийської міської ради про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 29.04.2022 /а.с. 100/.

Розгляд справи по суті відбувся 29.04.2022 за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Карпінець В.Ю., представників відповідача ОСОБА_2 та адвоката Михавківа І.В.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Карпінець В.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 та адвокат Михавків І.В. позов заперечили з підстав, наведених у відзиві.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 12.06.2002 позивачка ОСОБА_1 постійно працювала на посаді вчителя математики Верчанської ЗШ з тижневим навантаженням 9,5 годин, про що свідчить наказ № 656 від 05.12.2002 та копія трудової книжки НОМЕР_1 /а.с. 8-10/.

Наказом директора Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів № 151-о від 22.10.2021 затверджено рішення педагогічної ради від 22.10.2021, протокол № 5, пунктом 5 якого працівників школи зобов`язано до 07.11.2021 надати адміністрації шкоди підтверджуючі документи про здійснення вакцинації (жовтий або зелений сертифікат) або негативний результат тестування на Covid-19 методом ПЛР, яке проведено не більше як за 72 год., або експрес-тесту на визначення антигену коронавірусу, яке проведено не більше як за 48 год. до здійснення заходу (відвідування закладу освіти), або документ від лікаря про наявність протипоказань до вакцинування. У випадку непред`явлення даних документів до 07.11.2021 відсторонити працівників від роботи без збереження заробітної плати. З даним наказом ОСОБА_1 була особисто ознайомлена 27.10.2021 /а.с. 42-43/.

Також судом встановлено, що 02.11.2021 позивачці на електронну адресу, оскільки від вручення під особистий підпис остання відмовилася, що підтверджується відповідним актом, надіслано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02.11.2021 за № 238, відповідно до якого відповідач повідомив, що з 08.11.2021 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти. На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 за № 2153 та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 за № 1236 відповідач просив позивачку в термін до 05.11.2021 надати документ, котрий підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19, наприклад: документ, котрий підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дозволеної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводобової вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозової вакцини чи двома дозами дводобової вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Також позивачці запропоновано надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 за № 595. Одночасно вказаним позивачку повідомлено, що в разі якщо до 05.11.2021 вона не надасть одного із зазначених документів, то 08.11.2021 її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» /а.с. 11, 45-46/.

Наказом директора Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів № 59-к від 08.11.2021, керуючись статтею 46 КЗпП України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236, ОСОБА_1 , вчителя Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів, відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid 19 від 02.11.2021 № 238 /а.с. 12/.

Згідно з довідкою про доходи № 21 від 18.01.2022 ОСОБА_1 дійсно працює у Верчанській СЗОШ І-ІІ ступенів, займає посаду вчителя. Форма працевлаштування - основне місце роботи. Загальна сума доходу за період з 01.01.2021 по 31.10.2021 становить 7097,13 грн /а.с. 13/.

Згідно з довідкою про доходи № 37 від 27.01.2022 ОСОБА_1 дійсно працює у Верчанській СЗОШ І-ІІ ступенів, займає посаду вчителя. Форма працевлаштування - основне місце роботи. Загальна сума доходу за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 становить 28555,78 грн /а.с. 22/.

Згідно з довідкою про доходи № 106 від 29.03.2022 ОСОБА_1 дійсно працює у Верчанській СЗОШ І-ІІ ступенів, займає посаду вчителя. Форма працевлаштування - основне місце роботи. Кількість робочих днів відсторонення від роботи з 08.11.2021 по 28.02.2022. становить 78 робочих днів /а.с. 83/.

З відповіді директора школи № 259 від 19.11.2021 судом встановлено, що на звернення ОСОБА_1 останній вчергове роз`яснено норми частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пункту 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236 щодо порядку допуску відсторонених працівників до роботи /а.с. 15-16/.

Також судом встановлено, що відповідно до наказу Верчанської СЗОШ І-ІІ ступенів № 04-к від 07.03.2022 у зв`язку із зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» ОСОБА_1 , вчителя математики, допущено до роботи з 01.03.2022 /а.с. 58, 85-86/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з незгодою позивачки із відстороненням від роботи у зв`язку з відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, відсутності довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень чи негативних результатів ПЛР та антиген-тестування.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII), Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 555-IX), Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII), наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Наказ) та постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова).

Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 1 Закону № 2801-XII законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

За змістом статті 5 Закону № 2801-XII державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону № 2801-XII кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Закон № 1645-III (ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб») визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Так, згідно з положеннями ст. 1 Закону № 1645-III протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.

Положеннями ч. 1, 3 ст. 11 Закону № 1645-III встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1645-III профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Водночас, ч. 2, 3 ст. 12 Закону № 1645-III передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Таким чином, з конструкції та змісту норми ст. 12 Закону № 1645-III вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним.

Відповідно до приписів частини 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і в інших нормативно-правових актах.

Щодо тлумачення поняття «законодавство», яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року в справі № 17/81-97 (№ 12-рп/98), в якому КСУ зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному в значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, який набув чинності 08.11.2021, затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Зокрема, це працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, зокрема спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 № 595.

До протипоказань належать: наявність алергії (анафілактичної реакції); вагітність; тяжка імуносупресія/імунодефіцит; гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 C тощо. Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем (пункт 3 Переліку № 595).

08.11.2021 набули чинності зміни до постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, внесені постановою КМУ від 20.10.2021 № 1096, згідно з якими керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (пункт 41-6 Постанови).

Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року № 9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

З огляду на приписи ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд враховує норми ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні «Соломахін проти України» від 15.03.2012 (заява № 24429/03), яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання.

У рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) ЄСПЛ нагадав, що держави зобов`язані ставити найкращі інтереси дитини в центр усіх рішень, а захист дитини від серйозних захворювань у більшості випадків досягається завдяки повному графіку щеплень. Ті, кому їх неможливо призначити, опосередковано захищені, доки в суспільстві підтримується необхідний рівень охоплення вакцинацією. Таким чином, коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення та підтримання колективного імунітету, або колективний імунітет не допомагає через природу захворювання (наприклад, правця), національні органи влади можуть обґрунтовано запровадити політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань. Також ЄСПЛ звернув увагу на те, що обов`язкова вакцинація не є абсолютною - за наявності протипоказань можливі винятки, і навіть у разі відмови примусова вакцинація не допускається, мова йде про «примушення» у формі адміністративного штрафу за відмову.

Окрім цього, суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, які існують між сторонами, правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 березня 2018 року в справі № 337/3087/17 (2-а/337/236/2017). Зокрема Верховний Суд зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка ОСОБА_1 працює у Верчанській СЗОШ І-ІІ ступенів на посаді вчителя математики.

На виконання вимог наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 та постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 директор Верчанської СЗОШ І-ІІ- ступенів 08.11.2021 наказом № 59-к відсторонив ОСОБА_1 від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Позивачка та її представник адвокат Карпінець В.Ю., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на те, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 законом не передбачена, тому відсторонення її від посади є незаконним, окрім цього відповідачем порушено порядок повідомлення про відсторонення працівника від роботи.

Водночас, представники відповідача, заперечуючи повністю проти позову, покликаються на те, що профілактичне щеплення проти COVID-19 для позивачки як вчителя закладу загальної середньої освіти є обов`язковим, оскільки це передбачено наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, а відсторонення її від роботи у зв`язку з відсутністю відповідного щеплення передбачено постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 (з відповідними змінами). Наведені нормативно-правові акти є обов`язковими до виконання.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Карпінець В.Ю. помилковими, аргументи представників відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими.

Суд критично оцінює доводи позивачки стосовно того, що проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не становить загальнообов`язкового характеру, а тому не підпадає правовому регулюванню нормами статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Так, системний аналіз норм статті 12 Закону № 1645-III та норм статті 27 Закону № 4004-XII дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими.

Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але й іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами МОЗ як головного органу в системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються.

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності не має бути сумнівів, зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказом МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування, тобто наявності в неї абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивачки від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, що є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України.

Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним із засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що ОСОБА_1 є працівником закладу загальної середньої освіти. За змістом посадових обов`язків її праця передбачає щоденний контакт як із іншими працівниками, так із здобувачами освіти, які перебувають у Верчанській СЗОШ І-ІІ ступенів.

Під час судового засідання судом встановлено, що позивачка здійснила усвідомлений вибір щодо відмови від загальнообов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Такий вибір ОСОБА_1 був самостійним і таким, що відповідав волі останньої.

Водночас суд враховує те, що позивачка була належним чином повідомлена про необхідність проходження загальнообов`язкового профілактичного щеплення. Таке повідомлення було проведено у розумний строк, відтак позивачці був наданий повноцінний час на проходження останнього.

Щодо твердження позивачки про порушення права на працю.

Суд зазначає, що право позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з нею не припинений і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення її від роботи проведено відповідно до вимог ст. 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства, яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти, що містить інші випадки, не передбачені нормою ст. 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи.

Також суд констатує, що інтереси позивачки не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України саме стаття 3 Конституції України має пріоритет.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. Суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи оскаржуваний наказ, суд вважає його законним, оскільки такий винесений уповноваженою особою відповідно до вимог законодавства, з дотримання встановленого порядку. Доказів протилежного позивачкою не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , останню ухвалою від 14.02.2022 було звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Верчанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Стрийського району Львівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09 травня 2022 року.

Головуючий суддя Л. В. Гула