Справа № 464/8705/21
пр.№ 2/464/210/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2022 року Сихівський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Коваль М.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_1 16.12.2021 звернулась в суд із позовом, у якому просить визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 25.07.2008 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності їй, її дочці ОСОБА_4 та внучці ОСОБА_5 . У даній квартирі зареєстровано четверо осіб: вона, онука ОСОБА_5 , колишній зять ОСОБА_3 та онук ОСОБА_6 . Відповідача було засуджено до п`яти років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, внаслідок якого її дочка ОСОБА_4 загинула. Після дорожньо-транспортної пригоди відповідач ОСОБА_3 деякий час проживав у вказаній квартирі, однак згодом добровільно виїхав з квартири зі всіма своїми речима і більше не повертався. З того часу, за винятком періоду відбування покарання, останній проживає за іншою адресою. ОСОБА_3 був звільнений з місць позбавлення волі 12.02.2021, з того часу він не проявляв бажання проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Із покликанням на ст.ст.391, 405 ЦК України, зазначає, що відповідач понад один рік не проживає у житловому приміщенні за місцем реєстрації, комунальних послуг не сплачує, відтак є таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 17.01.2022 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Білецька О.Р. у судовому засіданні позов підтримали з підстав, що наведені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Додатково позивачка ОСОБА_1 зазначила, що вона звернулась у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_4 , однак на даний час вона ще не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Надав пояснення про те, що він не проживав у квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин. Зокрема, зазначив, що після дорожньо-транспортної пригоди, винним у якій був він, позивачкою ОСОБА_1 було замінено замок вхідних дверей, відповідно він не міг заходити у квартиру. Окрім цього, ОСОБА_1 налаштовувала його дітей ОСОБА_5 , 2006 року народження, та ОСОБА_6 , 2012 року народження, проти нього, постійно наголошувала про те, що батько вбив їх матір. З метою збереження нормального психічного здоров`я доньки та сина, він був змушений змінити місце проживання дітей. Під час розгляду кримінального провадження у суді, він проживав у своїх товаришів, а після ухвалення вироку, відбував покарання у місцях позбавлення волі. Після його звільнення 12.02.2021 умовно-достроково, він не повертався у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки не хотів провокувати колишню тещу на конфлікт, яка при такій можливості могла б викликати працівників поліції. Також зазначив, що звертався у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини, так як хоче, щоб їхні діти були забезпечені житлом.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачці - ОСОБА_1 , померлій - ОСОБА_4 та дочці відповідача - ОСОБА_5 . Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 25.07.2008, виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20197586 від 11.09.2008 (а.с.6).

В судовому засіданні встановлено, а також не оспорюється учасниками справи те, що 06.02.2016 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем марки «Renault Logan», порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого його дружина ОСОБА_4 отримала численні травми, від яких загинула на місці. Вироком Львівського апеляційного суду від 26.05.2017 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Згідно із листом №11 заступника начальника з питань ресоціалізації і дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, засуджений ОСОБА_3 відбував покарання у Державній установі «Городоцький виправний центр (№131)», звільнений 12.02.2021 із сектору мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для засуджених чоловіків при вказаній установі, умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 6 місяців 4 дні (а.с.11).

Відповідно до актів, складених ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів», від 23.02.2017, від 10.05.2017, від 27.07.2017 та від 26.11.2021, відповідач ОСОБА_3 , 1978 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає у вказаній квартирі (а.с. 7,8,9,10).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки не проживає в такій понад один рік без поважних на те причин. Окрім цього, такий набув право користування вказаною квартирою, як член сім`ї ОСОБА_4 , яка померла, відтак на даний час є колишнім членом сім`ї, відповідно втратив право користування квартирою.

Такі покликання позивачки не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, одним із співвласників квартири АДРЕСА_1 є дочка відповідача ОСОБА_5 , 2006 року народження, яка на даний час проживає разом з ним. Окрім цього, у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є малолітній син ОСОБА_6 , 2012 року народження, який також на даний час проживає з батьком.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_4 , яка є співвласником квартири АДРЕСА_1 , померла, відтак її діти: неповнолітня ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері, яка складається із частки у вказаній квартирі.

Враховуючи наведене вище, діти відповідача ОСОБА_3 - неповнолітня ОСОБА_5 , 2006 року народження, та малолітній ОСОБА_6 , 2012 року народження є співвласниками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відтак відповідач ОСОБА_3 , як член сім`ї співвласників житлового приміщення, має право на користування таким житлом.

Більше того, згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Також слід зазначити, що згідно із ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки мати малолітнього ОСОБА_6 померла, а місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , то саме вказане житлове приміщення є місцем проживання малолітньої дитини (одного з батьків), відтак вимоги позивачки суперечать нормі ст. 29 ЦК України.

Окрім цього, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає за місцем реєстрації понад рік з власної волі.

Разом з тим, згідно із наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, між ними склалися неприязні відносини, через що відповідач залишив місце реєстрації та позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватися квартирою. Окрім цього, ОСОБА_3 до 12.2.2021 відбував покарання у місцях позбавлення волі, відтак його непроживання у квартирі було з поважних причин.

У постанові Верховного Суду у справі № 227/1044/20 від 21.07.2021 зроблено висновок про те, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями житлового та цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог вимоги позивачки щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи наведені норми, у зв`язку з тим, що підстави для задоволення позову відсутні, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід відмовити позивачці і щодо стягнення з відповідача на її користь суми сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 - 265 ЦПК України,

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.05.2022.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Ю. Теслюк