Постанова

Іменем України

26квітня 2022 року

м. Київ

справа № 761/3986/20

провадження № 61-10455св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Яким`якова Олега Володимировича, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування за договором вкладу від 19 травня 2014 року в розмірі 200 000,00 грн та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 19 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі - ПАТ «Старокиївський банк») та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № 8109, згідно з яким позивачу відкрито банківський рахунок клієнта № НОМЕР_1 у євро.

Згідно з умовами договору банківського вкладу протягом травня 2014 року вона внесла на рахунок № НОМЕР_1 кошти у розмірі 13 081,00 євро.

17 червня 2014 року банк віднесено до категорії неплатоспроможних.

У жовтні 2014 року позивач звернулася з позовом до Фонду з вимогами про включення до реєстру вкладників.

26 вересня 2019 року банк ліквідований.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 826/16422/14, провадження К/9901/6245/18, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема зобов`язано уповноважену особу Фонду включити ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

У 2014 році ОСОБА_1 мала одержати належні їй до відшкодування кошти за вкладом у розмірі 200 000,00 грн.

Вона неодноразово протягом 2016 - 2019 років зверталася до Фонду із заявами про відшкодування за вкладом, однак до сьогодні належні до виплати грошові кошти, гарантоване законом відшкодування за договором вкладу у розмірі 200 000,00 грн, Фонд їй не виплатив.

Позивачу завдано майнову та моральну шкоду у зв`язку з неналежним розглядом відповідачем її скарг та заяв, з безпідставною відмовою визнати на її користь обов`язок, покладений на відповідача законом та підтверджений рішенням Верховного Суду.

На заяву ОСОБА_1 від 04 грудня 2019 року Фонд повідомив, що відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) Фонд завершив виплати гарантованих сум відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк». Ліквідація банку вважається завершеною, банк ліквідовано, тому повноваження Фонду як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у відкритті провадження відмовлено.

Відмовивши у відкритті провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ця справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного, оскільки вимоги про стягнення з Фонду гарантованої суми підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, суд першої інстанції послався на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, провадження № 61-126апп18, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, провадження № 11409апп18, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, провадження № 14-180цс18, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, провадження № 14-470цс18, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, провадження № 14-116цс19, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, провадження № 14-176цс19 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-176цс19.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У липні 2020 року ОСОБА_1 через адвоката Яким`якова О. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди дійшли помилкового висновку, що справу необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Суди не надали належної оцінки доводам позивача, не встановили характер спірних правовідносин, не дослідили зміст порушеного права, за захистом якого звернулася позивач, дійшли помилкового висновку про наявність між позивачем і Фондом публічно-правових відносин.

Предметом спору є відшкодування позивачу шкоди, завданої відмовою Фонду у виплаті гарантованої суми відшкодування. Позивач просила стягнути не суму гарантованого відшкодування, а відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі гарантованого відшкодування.

Позивач зазначає, що спір про відшкодування гарантованої суми у розмірі, що не перевищує 200 000,00 грн вирішений Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 826/16422/14, провадження К/9901/6245/18.

Позов заявлено після ліквідації ПАТ «Старокиївський банк», коли повноваження Фонду як ліквідатора припинені, що означає припинення Фондом владних управлінських функцій з організації виплат відшкодування гарантованої суми.

Згідно з частиною третьою статті 5 ЦПК України встановлено єдиний спосіб захисту порушеного права позивача - відшкодування завданої шкоди у грошовій формі. Позивач заявила позов про відшкодування шкоди згідно з цивільним правом без вирішення публічно-правового спору, тому спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи частину сьому статті 26, частину четверту статті 53 Закону можна дійти висновку про період існування права на гарантоване відшкодування і його припинення, яке настає з початком введення тимчасової адміністрації і припиняється з моменту ліквідації банку. У зазначений період Фонд здійснює владно-управлінські функції, оспорювання яких можна віднести до публічно-правових спорів.

Позивач звернулася до суду після завершення ліквідації банку, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону.

Станом на день звернення із касаційною скаргою відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, наслідком чого є невизначеність у судовій практиці при розгляді подібних справ.

Аргументи інших учасників справи

У вересні 2020 року Фонд надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фонд посилається на безпідставність доводів касаційної скарги та відповідність висновків суддів про необхідність розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2021 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року справу повернено на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди порушили статті 19, 89, 263 ЦПК України, крім того, відсутній правовий висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Верховний Суд керується тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом позову у цій справі є відшкодування виплат гарантованого відшкодування та моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Верховний Суд виходить з того, що адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, зокрема ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до статті 6 Закону Фонд наділений повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, провадження № 61-126апп18, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, провадження № 11409апп18, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, провадження № 14-180цс18, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, провадження № 14-470цс18, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, провадження № 14-116цс19, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, провадження № 14-176цс19 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-176цс19.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з Фонду невиплаченого гарантованого відшкодування у розмірі 200 000,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн.

З огляду на предмет, підстави та зміст позову, нормативне регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку, що відмова позивачу у відшкодуванні коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим спором пов`язаного зі здійсненням владних управлінських функцій, що відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Встановивши вказані обставини, суди правильно визначили характер правовідносин, зазначили, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 826/16422/14, провадження К/9901/6245/18, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» протиправною та зобов`язано уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» надати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_1 як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування коштів згідно з договором банківського рахунку № 8109 від 19 травня 2014 року у ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду. Зобов`язано уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» включити ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. В іншій частині позову відмовлено.

Отже, статус позивача ОСОБА_1 як вкладника вже встановлено у справі № 826/16422/14.

Додержання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування в порядку, передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

До припинення банку та після ухвалення судового рішення, яким було визначено статус позивача як вкладника, Фонд, як вказує ОСОБА_1 , зобов`язання не виконав. Проте гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом.

Державна гарантія виплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування не змінює свого правового статусу з припиненням банку.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача суму невиплаченого гарантованого відшкодування в розмірі 200 000 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

З огляду на підстави та зміст позовних вимог Верховний Суд не бере до уваги посилання в касаційній скарзі, на те що спір стосується не стягнення суми гарантованого відшкодування, а відшкодування матеріальної шкоди у розмірі гарантованого відшкодування.

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкових висновків щодо визначення характеру спірних правовідносин та необхідності розгляду справи в порядку цивільного судочинства, оскільки при виборі і застосуванні вказаних норм права до спірних правовідносин суди врахували висновки щодо їх застосування, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду в аналогічних за обставинами справах.

Відповідно до статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18, провадження № 14-527цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Отже, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у цій справі випливають із спору щодо стягнення з Фонду невиплаченого гарантованого відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суди дійшли правильного висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відмовив у відкритті провадження.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах є необґрунтованими з огляду на висновки судів викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, провадження № 61-126апп18, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, провадження № 11409апп18, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, провадження № 14-180цс18, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, провадження № 14-470цс18, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, провадження № 14-116цс19, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, провадження № 14-176цс19 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-176цс19.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Яким`яка Олега Володимировича, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко