Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1479/22
Номер провадження2/711/1408/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Казидуб О. Г.

при секретарі Зайцевій О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська філія Товарної біржі «Українська біржа нерухомості» про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ульянов С.М., як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська філія Товарної біржі «Українська біржа нерухомості» про визнання права власності, вказавши, що 20.07.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб міським відділом ЗАГСУ, актовий запис № 1350.

15.05.1996 року, позивачами, як подружжям, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Квартиру було придбана у АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест». Договір було зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія), реєстраційний № 82-2.

Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» квартира була зареєстрована за ОСОБА_1 .

Оскільки квартира придбана в шлюбі, то вона є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України (який був чинний на час придбання квартири, а на сьогодні втратив чинність) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. з метою укладення договору купівлі-продажу квартири, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 було відмовлено в посвідчені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Підставою для відмови стало те, що договір купівлі-продажу квартири не було нотаріально посвідчено.

Цивільні відносини по згаданому вище договору виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу було укладено 15 травня 1996 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Адвокат вказує, що спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, він вважає, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири, слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне.

Зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання судом дійсним договору купівлі-продажу.

Але з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним ОСОБА_1 міг би звернутись до продавця АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест», проте дана юридична особа припинила свою діяльність.

Враховуючи, АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест» припинено, як юридичну особу, ОСОБА_1 не має можливості звернутись з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним в силу вимог п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК Країни.

Оскільки позивачі придбали квартиру перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, тобто квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 , право власності зареєстровано в КП «ЧООБТІ», відсутність у ОСОБА_1 можливості звернуться з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним через припинення АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест», як юридичної особи, єдиним способом захисту прав позивачів є визнання права власності на квартиру в судовому порядку.

На підставі викладеного позивачі просили визнати за ними право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.04.2022 відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду в спрощеному порядку. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору.

В судове засідання представник позивачів адвокат Ульянов С.М. надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Черкаської міської ради надав заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі. Відзив на позов не подано.

Черкаська філії ТБ «Українська Біржа Нерухомості» знаходилось за адресою: м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 27, проте на час розгляду справи вказана установа припинила своє існування.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

20 липня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1350, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, серія НОМЕР_1 .

15 травня 1996 року між АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест» (продавцем) та громадянином ОСОБА_1 (покупцем), відповідно до правил біржової торгівлі було укладено на Черкаській філії Товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості» договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири складає 50,3 кв.м., в тому числі житлова площа 29,2 кв.м.

Вказаний договір купівлі-продажу зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів№1 від 15.05.1996 року. Реєстраційний номер №82-2.

На підставі вимог діючого в той час законодавства, а саме ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зазначений договір не підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст..8,9,15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі.

Згідно штампу на Договорі купівлі-продажу від 15.05.1996 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , - 23.05.1996 зареєстровано в Черкаському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 09.02.2022 №30655о за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) 15.05.1996р. р№82-2. Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру також підтверджується копією технічного паспорту.

Маючи намір на реалізацію своїх майнових прав ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з метою укладення договору купівлі продажу вказаної квартири, проте отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.03.2022, в якій приватний нотаріус зазначив наступне:

«... розглянувши документи подані ОСОБА_1 місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вважаю, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена з наступних підстав, а саме: договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) 15.05.1996 року за реєстровим № 82-2, однак нотаріально посвідченим не був.

Під час підготовки документів для укладення договору купівлі-продажу було встановлено, що договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, в зв`язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Більшість угод з нерухомим майном, укладених на товарній біржі, датовані до 1 січня 2004 року, а тому до таких відносин необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та підпункту 1 пункту 2 Розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5.

Водночас, згідно зі ст. 47 згаданого Кодексу, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Частина 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню, однак і не вказано, що такі угоди прирівнюються до нотаріально посвідчених. А до нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» (02.09.1993 року, № 3425-ХІІ).

У період укладення договору купівлі-продажу (15 травня 1996 року) існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир

повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно з: статтею 15 ЗУ «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором (частина перша статті 128 Цивільного кодексу Української РСР), а відповідно до статті 153 Цивільного кодексу РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 Цивільного кодексу Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальній характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (в нашому випадку квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним...».

Згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином, реєстрація Договору купівлі-продажу від 15.06.1996 року та права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру у КП «Черкаське обласне ОБТІ», а також відсутність претензій зі сторони продавця, свідчить про те, що умови Договору сторонами було повністю виконано.

Заперечень та зауважень ніхто зі сторін Договору з дня його укладення до цього часу не заявляв.

ОСОБА_1 володіє та користується придбаною квартирою за договором та сплачує відповідні платежі за надання комунальних послуг за цю квартиру.

Таким чином, суд приходить, що виконання Договору купівлі-продажу від 15.06.1996 року повністю відбулося.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як встановлено судом, на даний час позивач не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1996 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору.

Так, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу було укладено 15 травня 1996 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР (в редакції від 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції від 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно ч. З ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (укладення договору купівлі-продажу), громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, вважаю, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири, слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне.

Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає Позивачу у здійсненні права власності та розпорядження його майном, яке передбачене ч.1ст. 319 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом.

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири перешкоджає позивачу у здійсненні права розпорядження своїм майном.

Тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.1996 року, який був укладений між АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест» та ОСОБА_1 та зареєстрований в Черкаській філії ТБ «Українська Біржа Нерухомості» за реєстраційним номером №82-2.

В той же час на час звернення позивачів з даним позовом до суду АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест» припинило свою діяльність, а тому ОСОБА_1 не має можливості звернутись з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним в силу вимог п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК Країни.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Суд враховує, що на час розгляду даної справи на території України введено воєнний стан і тимчасово на час воєнного стану припинено роботу єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому відсутня можливість отримати витяг з реєстру про припинення юридичної особи - АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ- Інвест».

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи вищевикладене, оскільки позивачі придбали квартиру перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, тобто квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 , право власності зареєстровано в КП «ЧООБТІ», відсутність у ОСОБА_1 можливості звернуться з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним через припинення АТ Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест», як юридичної особи, єдиним способом захисту прав позивачів є визнання права власності на квартиру в судовому порядку.

Суд погоджується, що належним способом захисту по даній справі є визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині права власності на квартиру АДРЕСА_1 за кожним.?

Так судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачами в шлюбі, а тому вона є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України (який був чинний на час придбання квартири, а на сьогодні втратив чинність) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічна норма закріплена і в ст. ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховним Судом України при розгляді справи № 6-843цс17 (постанова від 24.05.2017 року) висловлена Правова позиція про те, що за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є законними, доведеними і підлягають задоволенню.

На підставі ст. 47, 224, 227 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.ст. 16, 220, 319, 328, 638, 655 ЦК України (у редакції 2017 року), 60, 61 СК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 273, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська філія Товарної біржі «Українська біржа нерухомості» про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.05.2022.

Головуючий: О. Г. Казидуб