Постанова

Іменем України

16 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 638/14867/17

провадження № 61-11975св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 січня 2021 року у складі судді Подус Г. С., додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року та постанови Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. Б. 26 серпня 2001 року та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 31 серпня 2001 року за реєстровим номером П-1-3379.

У вказаній квартирі позивач не проживав, але періодично навідувався з метою перевірки санітарно-технічного стану квартири. У вересні 2017 року до квартири позивач не зайшов, оскільки не зміг відчинити двері. Після цього позивач отримав довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої дізнався, що право власності перереєстровано на невідому йому особу.

29 грудня 2016 року державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Харківської області право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації права власності вказано дублікат договору купівлі-продажу нерухомості від 17 грудня 2001 року № 974 (реєстраційний номер дубліката Д-11 від 22 серпня 2008 року, виданого Харківською товарною біржею).

Позивач зазначає, що звернувшись до біржі він отримав відповідь, що біржа не видавала дублікат договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 відчужив квартиру на користь ОСОБА_5 за договором дарування від 25 січня 2017 року, реєстраційний номер 77.

15 лютого 2017 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, реєстраційний номер 147, продала цю квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року № 974, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати квартиру АДРЕСА_2 від набувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, щодоговір купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року укладений і зареєстрований на Харківській товарній біржі, проте нотаріально не посвідчений, а отже, є недійсним.

Суд дійшов висновку про те, що перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, тому, звертаючись у жовтні 2017 року до суду із цим позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду. Доводи позивача про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із цим позовом є безпідставними з огляду на те, що квартира вибула з володіння позивача у 2001 році, тобто протягом 16 років ОСОБА_1 не цікавився належним йому майном.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року заяву відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5 000,00 грн.

Додаткове рішення місцевого суду мотивоване тим, що розмір винагороди адвоката у 85 000,00 грн є необґрунтовано завищеним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу були виконані усі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, вважати його недійсним підстав не має. Оскільки до суду ОСОБА_1 звернувся у 2017 році, то він пропустив строки позовної давності, що є підставою для залишення позовних вимог без задоволення із застосуванням правил ЦК України в редакції 2003 року.З мотивувальної частини оскаржуваного рішення необхідно виключити посилання на нечинність оспорюваного правочину з підстав зазначених вище.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на те, що стягнення витрат у розмірі 85 000,00 грн є необґрунтовано завищеним, стягнуто 5 000,00 грн у відповідності до кількості реально виконаних дій, які були необхідними, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву на позовну заяву, участь в судових засіданнях (як встановлено, адвокат брав участь у двох судових засіданнях).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Дзержинського районного суду м. Харкова.

31 січня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 31 січня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 14 лютого 2022 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 263/9647/16.

У касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що дублікат договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року не видавався, позивач жодних договорів відчуження квартири не укладав та не підписував.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2021 року ОСОБА_3 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 серпня 1998 року (т. 1 а. с. 211, 212).

26 серпня 2001 року ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування № 1-3057, укладеного з ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В. (т. 1 а. с. 210).

В матеріалах цивільної справи міститься копія дубліката договору купівлі-продажу нерухомості № 974 від 17 грудня 2001 року, укладеного на об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна» (дублікат видано Харківською товарною біржею 22 серпня 2008 року за реєстраційним номером Д-11), за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 120, 121).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2016 року, індексний номер 33275572 (т. 1 а. с. 117).

25 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округуКарташовою С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 77 (т. 1 а. с. 104).

ОСОБА_1 надав до суду докази утримання спірної квартири, а саме договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений у грудні 2005 року та квитанції про сплату комунальних послуг від 16 травня 2003 року, 18 грудня 2003 року, 07 грудня 2004 року, 12 грудня 2005 року (т. 1 а. с. 160-166).

В інвентаризаційній справі на квартиру міститься замовлення № 23-26978 від ОСОБА_7 , датоване 27 серпня 2001 року, в якій він просить видати довідку про оцінку будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , необхідну для подання в нотаріальну контору «для продажи» (т. 1 а. с. 243).

В інвентаризаційній справі також міститься довідка-характеристика від 31 серпня 2001 року, видана ОСОБА_1 для відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 244).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

При вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР та Закон України «Про товарну біржу», оскільки між сторонами наявний спір щодо правовідносин, які виникли у 2001 році (позивач наполягає на тому, що він не укладав та не підписував договір купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 2001 рік) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Суди попередніх інстанцій зазначали, що 22 серпня 2008 року Харківською товарною біржею видано дублікат договору купівлі-продажу нерухомості Д-11 від 17 грудня 2001 року (т. 1 а. с. 120, 121).

На підставі вказаного дубліката договору в 2016 році відбулася реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Звернувшись до суду із цим позовом позивач покликався на те, що договір купівлі-продажу та його дублікат є сфальсифікованими.

В матеріалах цивільної справи наявний лист Харківської товарної біржі від 13 вересня 2017 року № 55 у якому зазначено, що дублікат договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного на об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна», 22 серпня 2008 року не видавався (т. 1 а. с. 10).

Крім того, об`єднана Харківська товарно-сировинна біржа «Україна» у 1993 році була перереєстрована в Харківську товарну біржу згідно розпорядження виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 19 листопада 1993 року № 6079 (т. 3 а. с. 163).

У пункті 7.11 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункти 7.17, 7.18, 7.21 вищевказаної постанови).

Вирішивши цей спір по суті та оцінивши договір на предмет його відповідності закону щодо форми вчинення, зокрема відсутності нотаріального посвідчення укладеного на біржі договору, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи є договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2001 року № 974 укладеним, хоча позивач наголошував на тому, що жодних правочинів щодо відчуження спірної квартири він не укладав, лише у вересні 2017 року не зміг потрапити до квартири та вважає себе законним її власником.

Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили вказані обставини справи, які є необхідними для правильного вирішення цивільно-правового спору, що виник між сторонами.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування строку позовної давності є передчасними, оскільки суди не надали оцінку аргументам позивача та не з`ясували необхідні обставини справи.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Вказані у касаційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження щодо порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні судами першої та апеляційної інстанцій судового рішення.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Додаткові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не можуть існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, а тому додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року та постанова Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року також підлягають скасуванню.

Щодо клопотання про участь у судовому засіданні

У вересні 2021 року ОСОБА_3 надіслав до Верховного Суду клопотання про участь у судовому засіданні, у якому просив судовий розгляд вказаної справи провести за участю у судовому засіданні сторін.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, то підстав для виклику сторін немає. Тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені судами недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 січня 2021 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року та постанови Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Сердюк