П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , де заінтересованою особою є ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 серпня 2021 року, ухвалене суддею Заревою Н. І.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з заявою, де заінтересованою особою є ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису.

Заяву обґрунтувала тим, що з 30.01.2016 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2020. У цьому шлюбі в них народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За весь час перебування у шлюбі і дотепер ОСОБА_3 систематично вчиняє над нею та донькою психологічне і фізичне насильство. Так, після розірвання шлюбу він продовжує переслідувати її та доньку, в телефонному режимі погрожує фізичною розправою, здійснює психологічний тиск на неї, заподіяв їй тілесні ушкодження, а також постійно ображає її та нецензурно висловлюється в її адресу.

Зазначала і те, що ОСОБА_3 неодноразово намагався проникнути до житла, в якому вона з донькою проживає, також він влаштовував скандали та бійки, здійснював завідомо неправдиві виклики поліції за місцем її проживання. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_3 у доньки погіршився стан здоров`я.

Зауважувала, що за її заявами відносно ОСОБА_3 було виписано терміновий заборонний припис строком до 03.07.2021, який ним не виконувався, порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України та двічі притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, однак він надалі продовжує вчиняти психологічне та фізичне насильство відносно неї та доньки.

Посилаючись на наведені вище обставини просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 строком на 6 місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження: 1) заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань меншу ніж 500 метрів до місць проживання, роботи, дошкільного навчального закладу № 26 м. Ужгорода та інших місць частого відвідування, прогулянок її та малолітньої доньки ОСОБА_2 ; 2) заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб із нею та малолітньою донькою ОСОБА_2 ; 3) заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати її та малолітню доньку ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у невідомому йому місці, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; 4) зобов`язати ОСОБА_3 пройти відповідну програму для кривдників на строк до 12 місяців.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 додатково уточнила подану нею заяву та просила заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань меншу ніж 500 метрів, окрім місць зазначених у поданій заяві, також до місць: - дитячої площадки, що знаходиться за місцем фактичного проживання та реєстрації її та доньки, а саме у АДРЕСА_1 ; - місць прогулянок та відвідування закладів на площі Кирила і Мефодія в м. Ужгороді; - місця її роботи УПП в Закарпатській області; - місця проживання її сестри ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; - місця проживання її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.08.2021 заяву ОСОБА_1 задоволено.

1. Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 строком на 6 місяців, яким визначено такі заходи тимчасового обмеження:

а) заборонено ОСОБА_3 наближатися на відстань меншу ніж 500 метрів до наступних місць перебування, відвідування та прогулянок ОСОБА_1 та малолітньої доньки ОСОБА_2 : - місця реєстрації та проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 ; - дитячої площадки, що знаходиться за місцем фактичного проживання та реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; - місця роботи ОСОБА_1 - Управління патрульної поліції в Закарпатській області, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; - дошкільного навчального закладу дитячого садка № 26 м. Ужгорода, розташованого у м. Ужгород по пр. Свободи, 50; - місць прогулянок та відвідування закладів на площі Кирила і Мефодія в м. Ужгороді; - місця проживання сестри заявниці ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; - місця проживання її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою:

АДРЕСА_3 заборонено ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб із ОСОБА_1 та малолітньою донькою ОСОБА_2 ;

в) заборонено ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та малолітню доньку ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у невідомому йому місці, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

2. Направлено ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників строком на 12 місяців.

3. Ухвалено про це рішення повідомити уповноважений підрозділ Ужгородського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Закарпатській області для взяття ОСОБА_3 , відносно якого видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також Ужгородську районну державну адміністрацію Закарпатської області і Виконавчий комітет Баранинської об`єднаної територіальної громади.

4. Допущено до негайного виконання рішення суду про видачу обмежувального припису.

Не погоджуючись із цим рішенням суду заінтересована особа ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності і необґрунтованості.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не з`ясовано фактичні обставин справи, порушено його конституційні права на свободу пересування, не залучено до участі у справі третіх осіб відносно прав й обов`язків яких прийнято рішення, а також не повідомлено його про дату, час і місце розгляду справи.

Стверджував, що рішення суду ґрунтується виключно на неправдивій позиції заявниці та ОСОБА_1 заяву про видачу обмежувального припису до суду подано 03.08.2021 з метою перешкодити проведенню призначеного на 04.08.2021 засідання органу опіки та піклування Ужгородської міської ради по його заяві від 09.07.2021 щодо визначення способів участі у вихованні доньки ОСОБА_2 .

Наголошував і на тому, що саме заявниця неодноразово погрожувала йому ув`язненням, позбавленням права на спілкування з донькою, в разі його відмови подальшого проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю. Також заявниця як працівниця органів національної поліції неодноразово подавала до правоохоронних органів надумані заяви відносно нього.

Указував і те, що матеріалами справи не встановлено вчинення ним дій, які б носили характер домашнього насилля відносно малолітньої доньки, адже він добросовісно і дбайливо виконує свій батьківський обов`язок по піклуванню про здоров`я, повсякденний та гармонійний розвиток дитини, яка тривалий час проживала з ним, та спір щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 і порядку участі в її вихованні батьками знаходиться на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області, а відтак цей спір не може розцінюватись, як домашнє насильство в сім`ї.

Зауважував, що починаючи з 16.06.2021 заявниця створює йому штучні перешкоди у спілкуванні з донькою як особисто, так і по телефону. З метою побачити власну дитину він і приходив до заявниці за місцем її проживання і фактичного проживання доньки, однак ОСОБА_1 у цьому категорично йому відмовляла, а тому ним і викликалась неодноразово поліція задля забезпечення його батьківських прав на побачення з дитиною.

Звертав увагу і на те, що місцевим судом безпідставно зроблено посилання, як на доказ: - на постанову судді цього ж суду ОСОБА_7 від 16.06.2021 у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, яка не набрала законної сили (справа № 308/3536/21); - на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/1434/15-к від 03.06.2015, яка не стосується даної справи.

На його думку, судом першої інстанції безпідставно взято до уваги в якості доказів надані заявницею стенограми телефонних розмов, скріншотів смс-переписки, хоча таких розмов і переписок він не здійснював, та вони не є належними, допустимими, достовірними доказами, а роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, а відтак неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа, який не є захищеним від унесення до нього правок.

З огляду на викладені вище обставини, а також на недоведеність заявницею своїх вимог, безпідставність висновків місцевого суду щодо ймовірних ризиків подальшого домашнього насильства у контексті Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», враховуючи вимоги ст. 141 СК України, апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 , у тому числі в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Свої правом подати відзив на апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_3 заявниця ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця апелянта ОСОБА_3 - адвокатеса Мухомедьянова Є.А. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній. При цьому 18.04.2022 Закарпатському апеляційному суду по пошті надійшла заява апелянта ОСОБА_3 від 01.04.2022 про розгляд справи за його відсутності, а відтак його неявка в судове засідання, в якому бере участь його представниця -адвокатеса Мухомедьянова Є.А., не перешкоджає розгляду справи.

Заявниця ОСОБА_1 та її представниця адвокатеса Сковородько І.Ф. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, вважали таку безпідставної і надуманою, просили в її задоволенні відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта ОСОБА_3 адвокатеси Мухомедьянової Є.А., заявниці ОСОБА_1 , її представниці адвокатки Сковородкьо І.Ф., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували з 30.01.2016 у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2020 у справі № 308/5143/20 (а.с.11-12).

У цьому шлюбі в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07.11.2016 (а.с.10).

Ці обставини учасниками справи не заперечуються.

Із додаткового висновку експерта № 221 від 22.07.2021, складеним судово-медичним експертом Реметою І.В. Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи, на підставі постанови старшої дізнавачки сектору Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Веселовської Х.В. у межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000447 від 10.05.2021, розпочатим за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , убачається, що останній спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, що виникли від дії тупих твердих предметів по ударному механізму спричинення, які вкладаються в час події, що мала місце 09.05.2021 (а.с.34-38).

За результатами психологічного дослідження ОСОБА_8 (вік 5 років) від 25.06.2021, 05.07.2021 та 08.07.2021, складених 12.07.2021 за № 01-19/103 психологом Ужгородського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_9 , то у дитини, зокрема є страх батька (а.с.39).

Як убачається з психологічних характеристик закладу дошкільної освіти № 26 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області, дитина ОСОБА_2 , зокрема, найбільше боїться, що її можуть забрати до батька та дитина більше прив`язана до матері (а.с.40, 41).

Відповідно до результатів психологічного дослідження ОСОБА_8 (вік 5 років) ГО Центр «Допомога жінці», зробленого у період з 30.06.2021 по 11.07.2021, то дитина перебуває у стані підвищеного емоційного напруження, відчуває сильні емоційні переживання і розповідає про проблеми дорослих і про те, що батько її викрав, і вона не бачила матері. Дівчинка боїться, що батько її викраде. Постійно виражена тривожність, очікування небезпеки і загрози (а.с.42).

Згідно з випискою лікарки клініки «ПлюсМед» ОСОБА_10 щодо ОСОБА_8 від 13.07.2021, то дитині поставлено діагноз - ОСОБА_11 . Скарги на блювоту 2 рази, тремор. Приступ трапився після візиту батька з поліцією (а.с.44).

Із талону-повідомлення єдиного обліку № 13388 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 18.06.2021 вбачається, що ОСОБА_1 просила винести терміновий заборонний припис щодо колишнього чоловіка (а.с.50).

Як слідує з заяв ОСОБА_1 адресованих Ужгородському РУП ГУНП в Закарпатській області від 12.05.2021, 18.06.2021, 30.06.2021, 12.07.2021, 13.07.2021, то заявниця просила прийняти відповідні міри та винести заборонний припис щодо ОСОБА_3 та повідомляла про те, що він систематично з кінця 2020 року здійснює щодо неї та її доньки психологічний тиск, принижує та переслідує їх, а також просила взяти на профілактичний облік ОСОБА_3 з направленням на проходження програми для кривдників (а.с.51-58, 63).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за № 0000447 від 10.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, розпочатого по факту нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , що мало місце 09.05.2021 (а.с.62).

Із заяв ОСОБА_1 направлених Ужгородському міському голові від 25.05.2021, 14.06.2021 та аналогічного змісту до голови Баранинської ОТГ від 14.06.2021, 25.05.2021 видно, що вона повідомляла про те, що ОСОБА_3 не повертає їй дитину з 07.05.2021 та просила відібрати доньку від нього, вжити заходів по захисту прав та законних інтересів малолітньої доньки, а також направити матеріали до поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП (а.с.73-80).

Також відносно ОСОБА_3 через учинення ним домашнього насильства було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 114641 від 24.06.2021 (а.с.93).

Як убачається зі стенограмами телефонних розмов між заявницею та заінтересованою особою, скріншотами з смс-переписки, аудіо та відеозаписами розмов між ними, то ОСОБА_3 неодноразово ображав ОСОБА_1 та їх спільну доньку, нецензурно висловлювався в їхню адресу, погрожував фізичною розправою, чинив психологічний тиск (а.с.25-33, 94).

Так, базовим нормативно-правовим актом, який регулює спірні відносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, який відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону полягає в установленні у судовому порядку заходів тимчасового обмеження прав чи покладання обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямованих на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Як кореспондує ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначається один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Оцінкою ризиків уважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству).

Положеннями частин 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України регламентовано, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка, зокрема вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Такий же строк, на який видається обмежувальний припис, передбачений і ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом не залучено до участі у справі третіх осіб відносно прав й обов`язків яких прийнято рішення, оскільки у даному випадку це рішення суду не стосується конкретно визначених третіх осіб, а поширюється на невизначене їх коло. До того ж, відповідно до вимог ч. 1 ст. 42, статей 52, 53 ЦПК України, треті особи можуть бути учасниками справи лише у справах позовного провадження як такі, що заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору з пред`явленням позову до однієї або кількох сторін, або як такі, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору зі вступом у справу на стороні позивача або відповідача. У даному випадку ця справа підлягала розгляду в окремому провадженню за правилами Глави 13 Розділу ІV ЦПК України, а тому за положеннями ч. 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є лише заявники та інші заінтересовані особи, що також узгоджується з приписами статей 350-2 - 350-5 ЦПК України. Відтак є безпідставними доводи апеляції про не залучення до участі в цій справі третіх осіб відносно яких судом прийнято рішення про їх права та обов`язки.

Щодо твердження апелянта про подачу ОСОБА_1 заяви про видачу обмежувального припису до суду 03.08.2021, де рішення суду по цій заяві вже було ухвалено 06.08.2021 і за його відсутності та без належного повідомлення, то колегія суддів зауважує, що згідно з приписами ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. До того ж, як убачається з витягу протоколу № 16 засідання комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому від 04.08.2021, на якому був присутнім безпосередньо ОСОБА_3 та його представниця - адвокатеса Мухомедьянова Є.А., то на засіданні цієї комісії було вирішено перенести засідання у зв`язку з поданням ОСОБА_1 до суду заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 з призначенням цієї заяви до розгляду в суді на 06.08.2021, суддя Зарева Н.І. (а.с.100-101). Відтак твердження апелянта про те, що йому не було відомо про судовий розгляд цієї справи не заслуговує на увагу, оскільки він або його представниця - адвокатеса Мухомедьянова Є.А. мали б поцікавитися станом розгляду такої заяви в суді, призначеної на 06.08.2021 (суддя Зарева Н.І.), про що їм заздалегідь ще 04.08.2021 було повідомлено на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому. За приписом абзацу 2 ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

На переконання колегії суддів, є голослівним доводи апелянта про обмеження його конституційних прав на свободу пересування, оскільки за положеннями ст. 33 Конституції України хоч і гарантується кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, однак за винятком обмежень, які установлюються законом. Таким законом у даному випадку є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», де ч. 2 ст. 26 визначено заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема у вигляді заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою /пункт 4/, а відтак конституційні права ОСОБА_3 на свободу пересування, які тимчасово обмеженні відповідно до закону на підставі рішення суду, не можна вважати порушеними.

Колегія суддів уважає слушним довід апеляційної скарги про те, що місцевим судом безпідставно взято до уваги як належний і достовірний доказ постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Сарай А.І. від 16.06.2021 про визнання ОСОБА_3 винуватим в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з одночасним накладенням на нього адміністративного стягнення (а.с.90-91), оскільки на час розгляду даної цивільної справи в суді апеляційної інстанції 20.04.2022 ця постанова судді місцевого суду у справі про адміністративне правопорушення не набрала законної сили, так як ще перебуває дотепер на розгляді в Закарпатському апеляційному суді за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , що підтверджується як наявними в Закарпатському апеляційному суді відомостями про стан розгляду зазначеної справи про адміністративне правопорушення, так і твердженнями безпосередньо в судовому засіданні 20.04.2022 суду апеляційної інстанції заявниці ОСОБА_1 , її представниці адвокатеси Сковородько І.Ф. та представниці заінтересованої особи ОСОБА_3 адвокатки Мухомедьянової Є.А. З огляду на це та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ця постанова у справі про адміністративне правопорушення, яка не набрала законної сили, не має доказового значення.

Підставними є і доводи апеляції про те, що судом безпідставно взято до уваги в якості доказу ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/1434/15-к від 03.06.2015 (а.с.92), оскільки вона стосується колишньої дружини ОСОБА_3 ОСОБА_12 щодо подій, які мали місце 05.03.2015, тобто ще до укладення в цій справі із заявницею ОСОБА_1 шлюбу 30.01.2016.

З приводу доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги в якості доказів надані заявницею стенограми телефонних розмов, скріншотів смс-переписки, хоча таких розмов і переписок він не здійснював, та вони не є належними, допустимими, достовірними доказами, в тому числі з аудіо, відеозаписами, а роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, а відтак неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа, який не є захищеним від унесення до нього правок, то колегія суддів такі відхиляє з огляду на таке.

У частинах першій, третій ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відтак електронні докази є одним із доказів згідно з Главою 5 «Докази та доказування» Розділу 1 «Загальні положення» ЦПК України. Отож, електронні докази у вигляді смс-повідомлень, запису телефоних розмов на підтвердження факту вчинення психологічного насильства повинні враховуватися судом для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом, зокрема в постанові від 12.03.2020 у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20), які апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

На переконання колегії суддів, місцевий суд правильно встановив та вірно кваліфікував дії ОСОБА_3 , що зміст конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, які він застосовував у переписці з колишньою дружиною, а також відповідно до інших наявних у матеріалах справи доказів, містять ознаки домашнього насильства у формі психологічного й фізичного насильства, що небезпідставно викликає у заявниці побоювання за свою безпеку і безпеку малолітньої доньки та завдає шкоди, насамперед, психічному здоров`ю дитині ОСОБА_2 . Відтак суд першої інстанції обґрунтовано ужив заходів тимчасового обмеження прав кривдника ОСОБА_3 з покладенням на нього і третіх осіб відповідних обов`язків.

Водночас колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта і його представниці - адвокатеси Мухомедьянової Є.А. про те, що оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_2 , який знаходиться на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області, а тому є відсутнє вчинене ОСОБА_3 домашнє насильство, так як таке їх твердження не узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами.

Апеляційний суд поза розумним сумнівом доходить висновку, що заявниця довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а саме щодо наявності обґрунтованих ризиків вірогідного продовження чи повторного вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства фізичного та психологічного характеру щодо заявниці ОСОБА_1 та малолітньої доньки ОСОБА_2 , а також щодо необхідності застосування спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству - направлення ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників строком на дванадцять місяців, як це регламентовано положеннями п. 4 ч. 1 ст. 24, ст. 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Недоліки вирішення місцевим судом даної справи носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів загалом уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді