Справа № 755/6963/21 Головуючий 1 інстанція- Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/2079/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаній квартирі. Вказував, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 квітня 2019 року, яке набрало законної сили, відповідача ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Рішення виконане 21 грудня 2019 року і відповідача знято з реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, відповідач відмовляється виселятися із вказаної квартири без належних правових підстав, а відсутність у нього іншого житла не може мати наслідком обмеження прав позивача у володінні і розпорядженні квартирою (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року). Вважає, що зайняття відповідачем квартири за відсутності права користування нею слід кваліфікувати як самовільне зайняття жилого приміщення. Посилаючись на порушення його прав як власника, передбачених ст.41 Конституії України та ст.ст.317,321,391 ЦК України, просив суд виселити відповідача із належної йому квартири АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 04 серпня 2021 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про наявність підстав для його виселення з огляду на неврахуванням судом того факту, що він із дня побудови кооперативу, тобто із

- 2 -

1968 року мешкав у спірній квартирі із своєю матір`ю ОСОБА_3 , вів з нею спільне господарство і доглядав за нею за станом її здоров`я, а після смерті матері 17 травня 2017 року він як єдиний спадкоємець за законом отримав 28 листопада 2018 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд не звернув уваги на те, що укладений з позивачем договір довічного утримання від 14 листопада 2016 року, було укладено його матір`ю в тяжких життєвих обставинах, в яких вона перебувала, і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки мати із 1998 року по 2007 рік перебувала на обліку у КМКЛ № 2 з діагнозом «шизофренія». У 2016 році у неї діагностоване гостре порушення мозковогокровообігу і дисциркуляторну енцифалопатію, а у 2017 році стан здоров`я матері ускладнився і вона проходила стаціонарне лікування спочатку за діагнозом енцифалопатія з вестибул-атактичним синдромом і когнітивним порушенням, а пізніше у зв`язку із ішемічним інсультом, виявляла ознаки органічного ураження головного мозку, а тому не могла повною мірою усвідомлювати значення свої дій і керувати ними при укладанні договору. Суд не врахував положення ст.8 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ по питанню виселення фізичної особи, які вказують, що виселення особи є втручанням у її право на повагу до свого житла, а тому таке втручання має бути пропорційним заходом та відповідати обставинам справи. Вважає, своє виселення непропорційним заходом, оскільки із 1968 рокувін зареєстрований і мешкає мешкає у спірній квартирі і за певної обачності позивач мав можливість з`ясувати це і передбачити характер обтяжень, однак не зробив цього, бо виселення відповідача зробить його безхатченком а з урахуванням його віку, стану здоров`я та доходів наймання іншого житла буде надмірним тягарем.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сідняєв П.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача адвокат Колесник К.А. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що є передбачені законом підстави для виселення відповідача із жилого приміщення для захисту прав позивача як власника квартири.

При цьому суд виходив з того, що відповідач був членом сім`ї попередньої власниці квартири ОСОБА_3 , однак втратив право користування жилим приміщенням у квартирі відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 18 квітня 2019 року.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

- 3 -

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, та використовувати для інших потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набув на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 . Право власності на квартиру зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку.

Відчужувач квартири ОСОБА_3 мешкала у вказаній квартирі разом із її сином ОСОБА_1 , який був зареєстрований у квартирі із 14 січня 1993 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 квітня 2019 року у справі № 755/13073/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, відповідача ОСОБА_1 за позовом ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 . Ухвалюючи рішення про відсутність у ОСОБА_1 права користування спірною квартиррою, суд керувався тим, що ОСОБА_1 був членом сім`ї попереднього власника квартири ОСОБА_3 , самостійного права на житло не набув, його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, а позивач ОСОБА_2 як власник у вказаній квартирі проживати не має змоги внаслідок реєстрації та проживання у цій квартирі відповідача, що призводить до порушення його права володіння та користування квартирою.

Вказане рішення суду виконане 21 грудня 2019 року і відповідача знято з реєстрації за вказаною адресою.

Разом з тим, відповідач відмовляється добровільно виселитися із вказаної квартири.

Отже, судом незаперечно встановлено, що позивач є власником спірної квартири, проте не може реалізувати своїх прав власника щодо користування квартирою, оскільки, відповідач мешкає у квартирі без законних підстав, всупереч волевиявленню нового власника та рішенню суду.

Наведене у свою чергу свідчить про порушення з боку відповідача прав та законних інтересів позивача як власника нерухомого майна, передбачених ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, які підлягають до захисту.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання

- 4 -

обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно задоволив позов та захистив права позивача шляхом виселення відповідача із належної позивачу квартири.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що відповідач із дня побудови кооперативу, тобто із 1968 року мешкав у спірній квартирі із своєю матір`ю ОСОБА_3 і доглядав за нею за станом її здоров`я, а після смерті матері 17 травня 2017 року він як єдиний спадкоємець за законом отримав 28 листопада 2018 року свідоцтво про право на спадщину за законом, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки на момент смерті мати відповідача ОСОБА_3 не була власником спірної квартири, яку відчужила за договором довічного утримання. Отже, спірна квартира не входила до складу спадщини померлої і відповідач не набув на неї жодних прав в порядку спадкування.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд не звернув уваги на укладення договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року його матір`ю в тяжких життєвих обставинах, в яких вона перебувала, і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки мати із 1998 року по 2007 рік перебувала на обліку у КМКЛ № 2 з діагнозом «шизофренія», колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що суперечать ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

В установленому законом порядку договір довічного утримання, укладений 14 листопада 2016 року між позивачем і ОСОБА_3 , недійсним не визнаний і його презумпція правомірності відповідачем не спростована, а відтак ставити під сумнів правомірність укладеного договору у суду підстав немає.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 березня 2021 року у справі № 755/15862/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, як вчинений в момент, коли ОСОБА_3 за станом свого здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06 квітня 2021 року у справі № 755/18618/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваним договору довічного утримання, визнання недійсним договору ренти та скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом положень ст.8 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень ЄСПЛ з питань виселення фізичної особи, які вказують, що виселення особи є втручанням у її право на повагу до свого житла, а тому таке втручання має бути пропорційним заходом та відповідати обставинам справи, як і неврахування судом того, що виселення відповідача зробить його безхатченком а наймання іншого житла буде для нього надмірним тягарем, колегія суддів зазначає наступне.

Конституція України у ч.3 ст.47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

- 5 -

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття«житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, та не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Тобто, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер

- 6 -

проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання

- 7 -

«справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між позивачем як новим власником спірної квартири, та відповідачем як членом сім`ї попереднього власнника квартири з приводу користування вказаним житлом після зміни його власника.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника квартири (будинку) на користуватися цим житлом може виникнути і існувати лише за наявності у самого власника права приватної власності на це майно, а припинення права власності особи на квартиру (будинок) припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом.

Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника, оскільки у ч.1 ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до ч.1 ст. 346 ЦК України є відчуження власником свого майна.

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року укладено договір довічного утримання відповідно до якого право власності матері відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру припинилося у зв`язку з чим припинено і право користування спірною квартирою у відповідача як члена сім`ї колишнього власника квартири.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, позивач як власник кваритри вправі ставити питання про усунення перешкод у користуванняі квартирою (майном) шляхом виселення.

Водночас, при вирішенні спору про виселення відповідача необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування жилим приміщенням.

Оцінюючи встановлені по справі обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що втручання у право відповідача на повагу до житла шляхом його виселення, який не є власником квартири і втратив право користування квартирою за рішенням суду, здійснюється згідно із законом, і є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб, в даному випадку позивача для захисту його прав власника.

При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 квітня 2019 року (справа № 755/13073/18), яке набрало законної сили, відповідача ОСОБА_1 за позовом ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 . Рішення суду

- 8 -

виконане 21 грудня 2019 року і відповідача знято з реєстрації за вказаною адресою.

Вказане рішення є остаточним і виконане.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики. ЄСПЛ зазначав, що сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Отже, втручання у право відповідача на повагу до житла здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без

- 9 -

задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 02 травня 2022 року.

Головуючий

Судді: