Постанова

Іменем України

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 761/28761/19

провадження № 61-16657св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду

від 01 червня 2021 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р.,

Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу гідності, честі та недоторканності ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в 2018-2019 роках у заявах до Національного антикорупційного бюро України, Адміністрації Президента України, Бюро Президії НАН України, Президента НАН України Патона Б. Є., Першого віце-президента НАН України Горбуліна В. П. , Першого віце-президента НАН України Наумовця В. Г. , Віце-президента НАН України Кошечко В. Г. , Віце-президента НАН України Пирожкова С. І. , Віце-президента НАН України Загороднього А. Г. , Головного вченого секретаря НАН України Богданова В. Л., Голови центрального комітету профспілки НАН України Широкова А. І., а саме, що « ОСОБА_1 має молоду коханку - співробітницю Інституту економіко-правових досліджень, яка має від нього дитину»;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати вказану недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 , шляхом складання та направлення із відповідним змістом листа на адресу вищевказаних посадових осіб наступного змісту: «В 2018 та 2019 року мною,

ОСОБА_2 , булирозповсюджені недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що він має молоду коханку - співробітницю Інституту економіко-правових досліджень, яка має від нього дитину»;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 18 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у листі від 28 травня 2018 року, адресованому НАБУ, Адміністрації Президента України, Бюро Президії НАН України, Президенту НАН України Патону Б. Є., Першому віце-президенту НАН України Горбуліну В. П., Першому віце-президенту НАН України Наумовцю В. Г., Віце-президенту НАН України Кошечко В. Г., Віце-президенту НАН України Пирожкову С. І., Віце-президенту НАН України

Загородньому А. Г., Головному вченому секретарю НАН України

Богданову В. Л., Голові центрального комітету профспілки НАН України Широкову А. І. , ОСОБА_2 було зазначено недостовірну інформацію про нього, а саме, що в директора Інституту економіко-правових досліджень НАН України, ОСОБА_1 , в інституті є молода коханка, що має від нього дитину.

Вказана щодо нього негативна інформація була доведена до великого кола осіб: колективу інституту, керівництву позивача, членам його сім`ї, наслідком чого було надання ним пояснень вказаним особам і зумовило необхідність виправдовуватись з метою захисту від таких висловлювань, які вочевидь не відповідають дійсності.

Поширення спірної інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача на ґрунті неприязних відносин між ними і впливає на зниження цінності особи позивача в очах оточуючих та колективу інституту.

Посилаючись на те, що вказана інформація не відповідає дійсності та завдає шкоди його діловій репутації, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, позов задоволено частково.

Визнано інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у заяві

від 28 травня 2018 року, адресовану Національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України і направлену додатково до Бюро Президії НАН країни, Президенту HAH України Патону Б. Є., Першого віце-президента НАН України Горбуліна В. П., Першого віце-президента HAH України Наумовця В. Г., Віце-президента НАН України Кошечко В. Г., Віце-президента HAH України Пирожкова С. І., Віце-президента НАН України Загороднього А. Г., Головного вченого секретаря НАН України

Богданова В. Л., Голови центрального комітету профспілки НАН України Широкова А. І., недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію директора інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України Устименка В. А. про те, що у останнього є молода коханка, яка має від нього дитину.

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 шляхом складання та направлення листа на адресу Бюро Президії НАН країни, Президенту HAH України

Патону Б. Є., Першого віце-президента НАН України Горбуліна В. П., Першого віце-президента HAH України Наумовця В. Г., Віце-президента НАН України Кошечко В. Г., Віце-президента HAH України Пирожкова С. І., Віце-президента НАН України Загороднього А. Г., Головного вченого секретаря НАН України Богданова В. Л., Голови центрального комітету профспілки НАН України Широкова А. І. зі змістом про те, що нею ОСОБА_2 були розповсюджені недостовірні відомості відносно ОСОБА_1 , а саме: що він має молоду коханку, яка має від нього дитину, протягом 15 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2305,20 грн та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що інформація, яка поширена ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі

№ 807/866/17, провадження № К/9901/4561/17, від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц, провадження № 61-13715св18, від 30 жовтня

2019 року у справі № 336/4529/17-ц, провадження № 61-7555св19,

від 11 лютого 2021 року у справі № 398/2401/17, провадження

№ 61?3196св19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач є публічною особою, суб`єктом владних повноважень та помилково кваліфікували спірне висловлювання як фактичні дані, а не оціночне судження. При цьому не врахували, що лист-заява відповідача був направлений органам, уповноваженим на прийняття рішень про розподіл службового житла та безпосередньо керівнику політичної партії, від якої позивач є депутатом, з проханням надати оцінку діям депутата. Суд фактично самоусунувся від вирішення справи в частині встановлення фактичних обставин, які стосуються розподілу службового житла і мають значення для правильного вирішення справи.

Також зазначала, що інформація «молодій коханці директора, що має від нього дитину» не може бути перевірена судом, оскільки не містить конкретних фактичних даних - наприклад прізвища коханки, тому ця інформація не може бути розцінена як така, що містить фактичні дані, які можуть бути перевірені судом, а є суб`єктивною думкою, оціночним судженням.

Суди не врахували особливості реалізації права на оскарження дій посадових осіб, заборону розголошення відомостей, що містяться у зверненнях, та заборону переслідування за критику.

Вказувала, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, проте суди безпідставно визначили розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3000,00 грн.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні касаційної скарги у зв`язку з її безпідставністю і необґрунтованістю. Вважає, що суди попередніх інстанцій розглянули справу в повному обсязі, всебічно з`ясували обставини справи, дослідили всі докази у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у листі-заяві про корупційні злочини від 28 травня 2018 року, адресованій Національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України, і яка додатково була долучена до іншої заяви від 25 червня 2018 року, направленої до Бюро Президії НАН України, Президенту НАН України Патону Б. Є., Першого віце-президента НАН Україн Горбуліна В. П. , Першого віце-президента НАН України Наумовця В. Г., Віце-президента НАН України Кошечко В. Г., Віце-президента НАН України Пирожкова С. І., віце-президента НАН України Загороднього А. Г. , головного вченого секретаря НАН України Богданова В. Л., голови центрального комітету профспілки НАН України Широкова А. І. за підписом ОСОБА_2 було зазначено на 3-му аркуші про розподіл 2-х службових квартир - одну з яких мають виділити «молодій коханці директора, що має від нього дитину».

Саме вказану інформацію просить спростувати позивач як таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність як високоморальної людини, одруженого чоловіка та керівника інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно

і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які

не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема

з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події

та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття

чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності

або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати

чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином

або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості

й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів

та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що розповсюджена інформація ОСОБА_2 щодо наявності в ОСОБА_1 молодої коханки, що має від нього дитину, не є оціночними судженнями, оскільки містить фактичні дані та надає змогу перевірити висловлювання на предмет відповідності їх дійсності.

З огляду на вказане, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, негативною щодо позивача, порушує та впливає на його немайнові права, його честь і гідність як чоловіка та директора інституту.

При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що органи, яким було адресовано відповідну заяву із зазначеною у ній спірною інформацією, не є органами, які уповноважені перевіряти інформацію про наявність в інституті в ОСОБА_1 коханки, яка має від нього дитину.

Також суди правильно відхилили доводи відповідачки, що ОСОБА_1 є суб`єктом владних повноважень, а тому не має права вимагати відшкодування моральної шкоди у справі про захист честі, гідності і ділової репутації, оскільки статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, проте ОСОБА_1 є директором Інституту економіко-правових досліджень НАН України та не є суб`єктом, який здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому на нього не поширюються положення статті 31 Закону України «Про інформацію» щодо відсутності права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для такого відшкодування, оскільки поширена ОСОБА_2 недостовірна інформація порушила немайнові права позивача, і обґрунтовано визначили розмір відшкодування у сумі 3000,00 грн, що відповідає принципам розумності та справедливості.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 807/866/17, провадження № К/9901/4561/17, від 08 травня 2018 року у справі

№ 369/1052/16-ц, провадження № 61-13715св18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 336/4529/17-ц, провадження № 61-7555св19, від 11 лютого

2021 року у справі № 398/2401/17, провадження № 61?3196св19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про самоусунення суду від вирішення справи в частині встановлення фактичних обставин, які стосуються розподілу службового житла, є безпідставними, оскільки питання щодо отримання службового житла не входить до предмету розгляду справи про захист честі, гідності та ділової репутації.

Інші доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня

2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян