Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 335/3595/19

провадження № 61-16180св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

позивач - керівник Запорізької місцевої прокуратури № 3, який діє в інтересах Запорізької міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Свинаренко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Сіпяков Олексій Сергійович, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області П`янтковська Оксана Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, який діє в інтересах Запорізької міської ради, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року в складі судді Крамаренко І. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року керівник Запорізької місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу майна.

В обґрунтування позову зазначав, що у провадженні Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції у Запорізькій області заходиться кримінальне провадження № 0000013 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , за частиною четвертою статті

190 КК України. Нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва здійснює Запорізька місцева прокуратура № 3.

Вказана квартира з 2006 року перебувала у власності ОСОБА_5 , після смерті якої перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 , та рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року, яким визнано право власності на це майно за останнім в порядку спадкування за законом. 13 жовтня 2016 року на підставі вказаного рішення суду право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_1 .

На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 29 листопада 2016 року, від 22 травня 2017 року та від 03 травня 2019 року право власності на цей об`єкт нерухомості набули ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року, яким визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , справу направлено для розгляду по суті за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, ухвалою якого від 19 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Таким чином у ОСОБА_1 були відсутні правові підставі розпоряджатися спірним майном, а тому вказані договори купівлі-продажу спірної квартири суперечать вимогам чинного цивільного законодавства України.

Крім того, оскільки у померлої ОСОБА_5 відсутні будь-які спадкоємці, тому наявні правові підстави для визнання відумерлої спадщини у вигляді спірної квартири.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О. В.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О. С.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О. Г.;

- визнати відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , а саме об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 29,76 кв. м, житловою площею 16,13 кв. м, та передати у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, у задоволенні позову керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, який діє в інтересах Запорізької міської ради, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_4 мали місце декілька реєстраційних дій, вчинених нотаріусами, наслідком яких є офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на спірну квартиру, у встановленому законом порядку.

Оскільки позивач не був стороною оспорюваного договору, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, тому реституція у спірних правовідносинах не відповідає вимогам закону.

Витребування спірної квартири у ОСОБА_4 як добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Крім того, прокурор не навів достатніх доказів та підстав, які свідчать про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, враховуючи, що представник Запорізької міської ради активно брав участь у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У жовтні 2021 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статей 215, 216, 388, 1218, 1277 ЦК України, статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушення норм процесуального права - статті 338 ЦПК України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-ц, від 04 червня 2020 року у справі

№ 643/3144/17, від 28 липня 2021 року у справі № 373/238/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2058/16, від 09 жовтня 2019 року у справі

№ 644/7992/17, від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц,

від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 753/11965/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні цієї справи суди не врахували, що оспорювати правочин може також особа, яка не була його стороною, не має права власності чи речового права на предмет правочину або не претендує на те, щоб майно у натурі було передано їй у володіння. Вимоги цієї особи спрямовані на приведення сторін правочину до того стану, який сторони мали до вчинення правочину. Враховуючи зазначене, висновки судів про те, що права позивача не підлягають захисту, є помилковими.

Оскільки із скасуванням судового рішення, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру, нівелювалися такі його властивості як преюдиціальність, виконуваність та загальнообов`язковість, останній не мав права відчужувати вказане нерухоме майно.

Проведення державними нотаріусами реєстраційних дій у державному реєстрі не є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття права власності на квартиру у визначеному законом порядку, а лише є засвідченням державою вже набутого особою права власності на підставі відповідного документа, яким у цьому випадку було скасоване судове рішення.

Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доводам позивача про наявність правових підстав для визнання спадщини відумерлою.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2006 року № 2631, посвідченого приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М, ОСОБА_5 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року (справа № 332/1969/16-ц) встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з лютого 2009 року по день смерті ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року (справа № 332/2978/16-ц) за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 .

На підставі вказаного судового рішення 29 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 травня 2017 року ОСОБА_2 відчужив спірне нерухоме майно ОСОБА_3 .

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року (справа № 332/1969/16-ц) скасовано рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року у справі про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, в порядку спадкування (справа № 332/2978/16-ц), справу направлено на розгляд за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права на спадщину залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , остання набула права власності на спірну квартиру.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Щодо підстав для оспорювання правочину особою, яка не є його стороною

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша

статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Верховним Судом установлено, що прокурор пред`явив позов в інтересах Запорізької міської ради, яка не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу спірної квартири, однак має право на оскарження цих правочинів, оскільки є заінтересованою особою, яка претендує на те, щоб спірне майно у випадку доведеності вимог про визнання спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , відумерлою, перейшло у власність територіальної громади.

Отже, колегія суддів не поділяє думку судів попередніх інстанцій, що прокурор в інтересах територіальної громади не має права оскаржувати спірні правочини.

Щодо визнання недійсними договорів

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власності набувається на підставах, шо не заборонені законом, зокрема, із правочинів та припиняється у разі відчуження власником свого майна (частина перша статті 328 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З врахуванням того, що у ОСОБА_1 як продавця за договором купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року не виникло права продажу спірного майна, оскільки судові рішення у справах

№ № 332/1969/16-ц, 332/2978/16-ц, які були підставою для визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно, були скасовані апеляційним судом, висновок апеляційного суду про безпідставність позовних вимог про визнання недійсним як незаконного вказаного договору є помилковим.

З цих же підстав незаконними є також і інші оскаржувані договори купівлі-продажу, згідно із якими відповідачі розпорядились спірним майном, не маючи на те правових підстав.

Щодо визнання спадщини відумерлою та повернення квартири у власність територіальної громади

За змістом частин третьої статті 1277 ЦК України, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Згідно із статтею 278 ЦПК України суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Матеріали справи не містять даних, що померла ОСОБА_5 має спадкоємців, що прийняли спадщину, враховуючи скасування судових рішень у справах № № 332/1969/16, 332/2978/16 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру у порядку спадкування, а тому висновки судів про недоведеність вимог позивача про відумерлість спадщини є помилковими.

Щодо доводів ОСОБА_4 про втручання у її право на мирне володіння майном, Верховний Суд ураховує наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України»

від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (справа EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням».

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

ЄСПЛ у рішенні від 17 листопада 2016 року у справі «ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77» вказав, що заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_4 набула права власності на спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 травня 2019 року за ціною 328 253 грн, про що зазначено у пункті 3 цього договору. Матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_4 щодо набуття спірного майна у власність.

При цьому Верховний Суд зазначає, що позбавлення ОСОБА_4 права власності на квартиру без компенсації і без надання їй іншого житла становить втручання держави у право ОСОБА_4 на мирне володіння майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

«Справедливий баланс» у даному випадку не вдасться досягти, оскільки на ОСОБА_4 покладено індивідуальний та надмірний тягар щодо відшкодування вартості майна від особи, яка його продала ОСОБА_4 , та пошуку собі іншого житла, що є неприйнятним з огляду на практику ЄСПЛ.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, який діє в інтересах Запорізької міської ради задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта