Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Чорний О.В.;

представник третьої особи - адвокат Тимошенко В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа директор Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області Слободянюк Наталія Григорівна про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, в якому просить: 1) скасувати наказ Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області № 160-К від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 »; 2) стягнути з Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3) стягнути з Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.; 4) стягнути з Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 03.04.2017 року працює на посаді керівника гуртка в Білоцерківській гімназії початкової школи № 15. 04.11.2021 року листом їй повідомлено, що з 08.11.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти Covid-19 є обов`язковим для всіх працівників відповідача, поставлено вимогу до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджує наявність отримання профілактичного щеплення проти Covid-19 або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації, а також повідомлено, що у випадку ненадання одного з вказаних документів, позивача буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. 08.11.2021 року відповідачем винесено наказ № 160-К, яким ОСОБА_1 відсторонено від роботи на час відсутності щеплення. Вважаючи винесений наказ протиправним та таким, що порушує її права, позивач звернулась до суду за захистом. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що відповідачем не було визначено категорій працівників, які підлягають позачерговому медичному огляду з дотриманням необхідних вимог та процедур, відсутній наказ відповідача про проходження такого огляду з метою встановлення наявності чи відсутності протипоказань для проведення щеплень, не було зафіксовано факту відмови чи факту ухилення від проходження обов`язкового профілактичного щеплення. Вказано, що наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року набрав чинності лише 08.11.2021 року, а тому відповідач посилався на нормативний акт, який не набрав чинності, а також те, що вказане щеплення є добровільним.

23.11.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

15.12.2021 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи директора Білоцерківської гімназії - початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області Наталію Слободянюк.

20.01.2022 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від Білоцерківської гімназії - початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого вказано, що оскільки позивач є працівником, який підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ, тому на виконання наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року була проведена робота щодо забезпечення виконання його вимог та оскільки позивачем до 08.11.2021 року не було надано інформацію про його виконання, видано оспорюваний наказ про відсторонення останньої від роботи. Приймаючи вказане рішення відповідач діяв виключно в межах і спосіб визначений чинним законодавством, яке на час виникнення спірних правовідносин є таким, що відповідає Конституції України. При цьому, дія Порядку про проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом № 246 від 21.05.2007 року, не поширюється на працівників закладів середньої освіти. Вказано, що відсторонення позивача не є порушенням права на працю, оскільки зберігається робоче місце, трудовий договір не розірвано, а трудові відносини лише призупинено. Зазначено про порушення позивачем посадової інструкції та Закону України «Про освіту» в частині обов`язку щодо збереження здоров`я учасників освітнього процесу. З посиланням на відсутність доказів, висловлено заперечення проти відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

20.01.2022 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від третьої особи - директора Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Київської області Слободянюк Н.Г. надійшов відзив на позов з аналогічними обґрунтуваннями, зазначеними у відзиві відповідача. Просить у задоволенні позову відмовити.

20.01.2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в обґрунтування якої зазначено про порушення процедури відсторонення, оскільки відповідачем не встановлено факту відмови або ухилення позивача від обов`язкового щеплення у встановленому порядку, що має бути підтверджено формою № 063-2/о з позначкою, що медичним працівником надано роз`яснення про наслідки відмови, письмовим підтвердженням, актом в присутності двох свідків або поданням відповідних посадових осіб державної санітарно- епідеміологічної служби, а не відмовою особи надати документи. Вказано, що Календар профілактичних щеплень в Україні не містить обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а рішення про обов`язкові профілактичні щеплення за певних умов мають приймати відповідні посадові особи, такі як головний санітарний лікар та інші. Вказано про те, що відбулось втручання у права позивача, тож просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, зазначила, що є тренером з плавання, працює в закладі 25 років з дітьми від 12 років і старше. Підтвердила, що протипоказань до вакцинації у неї немає. 04.11.2021 року ознайомилась з повідомленням про обов`язкове щеплення від COVID-19 та 08.11.2021 року була відсторонена від роботи, що позбавило її засобів до існування. Додатково вказала, що з 22.02.2022 року допущена до роботи на три місяці, але не у зв`язку з призупиненням дії постанови № 2153, а оскільки повторно перехворіла на COVID-19 та має позитивний ПЛР-тест через перенесення хвороби. Вказує, що оскільки вперше перехворіла коронавірусною хворобою у грудні 2020 року, 05.11.2021 року надавала директору закладу результати про високий рівень антитіл та згодна була кожні три дні здавати тести на антитіла. Вказала, що сама вакцина тільки зменшує наслідки хвороби, а не зупиняє її розповсюдження. Зазначила про моральні страждання і що відсторонення - це дуже важкий період у її житті і для неї це дуже боляче, оскільки вона не може допомагати дітям тренуватися, без неї вони не поїхали на змагання, був чіткий план на рік і вона живе своєю роботою, виник депресивний стан і зараз не бачить перспектив у роботі.

Представник позивача - адвокат Чорний О.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, надав пояснення. Додатково зазначив, що позивачем порушена процедура, що визначена ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки при відстороненні не було встановлено факт відмови позивача чи ухилення від вакцинації, відсутній акт лікаря за відповідною формою, рішення санітарного лікаря про проведення щеплення. А наказ № 2153 набрав чинності 08.11.2021 року. Просив задовольнити позов.

В судовому засіданні представник третьої особи - адвокат Тимошенко В.П., позов не визнав, надав пояснення, додатково зазначив, що позивач не надала жодного документа на момент відсторонення для підтвердження чи спростування тих чи інших доводів, в тому числі щодо результатів необхідного тесту, а також щодо підтвердження завданої моральної шкоди, за посадовою інструкцією позивач має піклуватись про здоров`я вихованців. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції учасників та їх представників, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 з 07.12.2009 року працює на посаді керівника гуртка в Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради (з урахуванням зміни назви закладу), що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.10.1996 року.

04.11.2021 року директором Білоцерківської гімназії - початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради Наталією Слободянюк ознайомлено ОСОБА_2 під особистий підпис з листом № 01-31-114 від 04.11.2021 року, в якому повідомлено, що з 08.11.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів та установ освіти.

В листі висловлено прохання до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року.

Вказаним повідомлення позивача попереджено, якщо до цієї дати не буде надано один із зазначених документів, 08.11.2021 року її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06.04.2000 року. Також проінформовано, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме страховий внесок, а також вказаний період не увійде до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Наказом Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради № 160-К від 08.11.2021 року, ОСОБА_2 з 08.11.2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19.

Підставою відсторонення вказано ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06.04.2000 року, наказ МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04.10.2021 року, пункт 41-6 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року.

Позивач ознайомлена під підпис з вказаним наказом із запереченням: «Не згодна, наказ МОЗ № 2153 порушує Конституцію України і містить ознаки дискримінації».

Позивачем також надано до матеріалів справи копії наступних документів: результат дослідження лабораторії «Сінево» № 26303868 від 20.08.2021 року ОСОБА_1 на коронавірус (S спайкового білка SARS-CoV-2, кількісне визначення), антитіла IgG, рецептор-зв`язуючий домен S1 спайкового (S) білка SARS-CoV-2 з результатом 620.5; результат дослідження лабораторії «Сінево» № 27027969 від 05.11.2021 року ОСОБА_1 на коронавірус (S спайкового білка SARS-CoV-2, кількісне визначення), антитіла IgG, рецептор-зв`язуючий домен S1 спайкового (S) білка SARS-CoV-2 з результатом 662.6, а також перерахунок SARS-CoV-2 IgG в BAU/ml з результатом 94.08920.

Відповідно до п. 3.23, 5.1 посадової інструкції керівника гуртка відповідача, затвердженої керівником закладу 01.09.2017 року та ознайомленої під підпис ОСОБА_1 , керівник гуртка береже своє здоров`я та здоров`я вихованців, захищає їх інтереси, пропагує здоровий спосіб життя та несе відповідальність відповідно до законодавства України за якість виконання освітніх програм, дотримання прав і свобод учнів, збереження життя і здоров`я вихованців під час занять, змагань, естафет, експедицій та ін… спортивно-масових заходів, проходження диспансеризації.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.01.2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 05.02.2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19.07.1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26.10.2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 року до 31.12.2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236» ця постанова доповнена п. 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Міністерство юстиції України зробило висновок, що вказані нормативно-правові акти відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цих актів Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 року № 731).

Тож до вказаних нормативно-правових документів та питань щодо їх законності не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення їх в дію вони пройшли.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законодавством порядку не визнавались, отже є частиною законодавства України та правовою підставою для відсторонення позивача від роботи.

Крім того, посилання позивача на те, що відсторонення працівника від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України не може бути застосоване до спірних правовідносин, оскільки щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не передбачено Календарем профілактичних щеплень, суд вважає є безпідставним, оскільки пунктом 1 Календаря профілактичних щеплень, який затверджено наказом МОЗ України 16.09.2011 року № 595, не визначено, що це єдиний нормативно-правовий акт, яким регулюється перелік таких щеплень. При цьому іншими нормативно-правовими актами не заборонено встановлювати обов`язкові профілактичні щеплення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працює на посаді керівника гуртка в Білоцерківської гімназії початкової школи № 15 Білоцерківської міської ради та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Суд зауважує, що лист від 04.11.2021 року, яким повідомлено позивача про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення має рекомендаційний характер, при цьому розпорядчим документом про відсторонення є саме оскаржуваний наказ, тому аргументи позивача про те, що відповідач при його винесенні посилався на нормативний акт, який не набрав чинності судом відхиляються.

Наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року набрав чинності 08.11.2021 року, а тому станом на момент винесення оскаржуваного наказу, вказаний нормативно-правовий акт був чинним.

Як слідує зі змісту позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 не надала роботодавцю довідки/медичного висновку відповідної форми про наявність у неї протипоказів до вакцинації, що могло б стати підставою для її не відсторонення від роботи та не надала сертифікату про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства, тож роботодавець був зобов`язаний відсторонити її від роботи без збереження заробітної плати, що відповідає вимогам наказу.

З огляду на доведеність вказаного факту, суд відхиляє посилання позивача на відсутність письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків.

Доказів про надання ОСОБА_1 роботодавцю результатів дослідження на наявність у позивача антитіл IgG до коронавірусної хвороби матеріали справи також не містить. При цьому суд враховує, що відповідач не є компетентним органом з визначення достатнього чи недостатнього рівня захисту позивача з огляду на кількість виявлених рецептор-зв`язуючих доменів S1 спайкового (S) білка SARS-CoV-2, а за заявами Центру громадської здоров`я МОЗ України, - наявність антитіл від COVID-19 не є приводом відмовлятися від вакцинації, тому в цій частині аргументи позивача судом відхиляються.

Також, з огляду на ліквідацію Державної санітарно-епідеміологічної служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 348 від 29.03.2017 року, суд відноситься критично до аргументу позивача про можливість не допуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

При цьому суд звертає увагу, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже в даному випадку відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Частина 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлює, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19.

Статтею 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, що, на думку суду, має місце в даному випадку.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять положень щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Слід визначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Доводи представника позивача про те, що за змістом оскаржуваного наказу позивач була відсторонена на весь «час відсутності щеплення», тобто наказ не містить альтернативи допуску позивача до роботи, суд вважає необґрунтованими, оскільки сам наказ містить посилання на відповідні нормативно-правові акти, а також повідомлення від 04.11.2021 року, в яких передбачена альтернатива у вигляді надання довідки про наявність протипоказань до щеплення, до того ж позивача з 22.02.2022 року допущено відповідним наказом до роботи внаслідок перенесення хвороби, про що вказує сама позивач.

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15.11.2016 року, з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене Суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, суд зазначає, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19.07.1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Відповідно до вказаної статті кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10.03.2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 160-К від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 » задоволенню не підлягають, а виходячи з цього, задоволенню не підлягають і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу відсторонення.

Оскільки суд визнає законним та відмовляє у скасуванні наказу, то відповідно не підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди, завдання якої, крім того, позивач не обґрунтувала та не довела належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09.05.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов