ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2352/21 Номер провадження 22-ц/814/1885/22Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі: Владімірові Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2022 року, ухвалене суддею Нестеренко С.Г., повний текст рішення виготовлено 02 травня 2022 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Полтавська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Полтавській області про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що вона постійно проживає у АДРЕСА_1 . Наприкінці 2020 року відповідач ОСОБА_2 придбала у даному будинку житло для своєї матері ОСОБА_4 .

Вказувала, що ОСОБА_2 на свій розсуд вчиняє дії, які порушують права інших мешканців будинку.

На ґрунті побутових конфліктів у неї з ОСОБА_2 виникли особисті неприязні стосунки внаслідок постійних сварок та з`ясування відносин.

З даного приводу ОСОБА_2 звернулася із письмовою заявою - клопотанням до прокуратури міста Кременчука, яка була направлена для з`ясування до відділу поліції.

В даному зверненні ОСОБА_2 назвала її «неадекватною сусідкою, яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері». У ньому зокрема зазначено, що ОСОБА_2 звертається також від імені інших сусідів, які просять огородити їх від моральних знущань і сексуальних домагань ОСОБА_1 , яка перебуває без нижньої білизни при чоловіках.

Вказувала, що відповідач ОСОБА_2 поширила інформацію щодо неї в присутності мешканців їх будинку, серед яких були її сусіди і така інформація не відповідає дійсності, а, отже порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Зазначила у позові, що окрім окреслених порушень її прав, вона має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює у 3000 грн., яка, на її думку, є мінімальною для відшкодування її душевних страждань, а відтак, є розумною та справедливою.

Просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 при поданні клопотання до Кременчуцької місцевої прокуратури наступного змісту: «…неадекватної сусідки ОСОБА_1 , яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері».

Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно неї інформацію, шляхом написання відповідного клопотання до прокуратури. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела факту розповсюдження відповідачами відомостей, фактичних тверджень, які б суд мав би можливість визнати поширенням недостовірної інформації стосовно позивача, що порушує її особисті немайнові права і підлягає спростуванню.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_2 поширила інформацію щодо неї в присутності мешканців їх будинку, серед яких були її сусіди і така інформація не відповідає дійсності, а отже порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Також зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 не дотримується елементарних правил добросусідства співжиття, тобто на ґрунті різних поглядів на відповідні побутові речі у позивача з відповідачами виникли неприязні стосунки, і з саме цього приводу відповідачі написали на неї «клопотання» до місцевої прокуратури, яка в свою чергу перенаправила його до поліції. Такі дії спричинили їй моральні страждання, вона була дуже пригнічена цією обставиною, що за собою потягло звернення до різних медичних закладів, оскільки така дія спричинила емоційний переворот, який вплинув не тільки на її психіку, а й на увесь загальний стан її фізичного здоров`я.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 .

У грудні 2020 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , тобто в будинку, де фактично проживає позивач по справі.

Квартира була придбана відповідачами для проживання матері відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка є людиною похилого віку, обмеженою у пересуванні та такої, що потребує піклування про неї та догляду, що сторонами у справі не заперечувалося.

З метою створення комфортних для проживання матері умов, відповідачі почали здійснювати ремонтні роботи у придбаній для ОСОБА_4 квартирі, попередньо узгодивши це із сусідами.

Як пояснили у судовому засіданні відповідачі кожний окремо, позивач ОСОБА_1 чинила перешкоди у проведенні їм ремонтних робіт, внаслідок чого між ними стали виникали конфлікти, а всі намагання вирішити питання шляхом розмов та компромісів не дали результатів.

Як було встановлено судом, 04 березня 2021 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися одночасно із однаковими (тотожними) письмовими зверненнями - клопотаннями до Кременчуцької місцевої прокуратури та Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області на дії ОСОБА_1 . При цьому, додали до нього колективну заяву сусідів.

Згідно до листа Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області за № ЕП 2147/21 від 28.04.2021 року заяву ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_1 , що надійшла до Кременчуцької місцевої прокуратури 04.03.2021 року, в порядку ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» 09.03.2021 року скеровано для розгляду по суті до Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області (а.с. 81).

Із наданих Кременчуцьким РУП ГУ НП в Полтавській області матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_2 за фактом можливих неправомірних дій ОСОБА_1 від 04.03.2021 року (а.с. 93-106) вбачається, що за результатами звернення було встановлено, що у заявниці виникає постійний конфлікт із сусідкою ОСОБА_1 на фоні неприязних відносин, постійних образ, нецензурної лайки та прокльонів. Із відібраних у ОСОБА_1 пояснень постає, що заявниця сама постійно є ініціатором конфлікту, а також інші сусіди неприязно до неї відносяться. Ознак кримінального правопорушення не виявлено. Підстави для внесення відомостей до ЄРДР, які передбачені ч. 1 ст. 214 КПК України, відсутні.

Листом за № 107/К-402 від 09.03.2021 року заявника було проінформовано про те, що її заява на час здійснення перевірки, не містить ознак кримінального правопорушення, матеріал було розглянуто в порядку вимог Закону України «Про звернення громадян».

Як пояснили у судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вони не оскаржували у визначеному законом порядку дії або бездіяльність уповноважених осіб Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей за їх заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканності ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у клопотанні до Кременчуцької місцевої прокуратури наступного змісту: «…..неадекватної сусідки Швачки, яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері».

Як, вбачається із матеріалів справи, відповідачі у своєму клопотанні до правоохоронних органів надали власну оцінку, яка сформувалася у них на основі факту тривалих неприязних стосунків між ними та позивачем, тобто висловили суб`єктивні оціночні судження з приводу дій позивача, використавши вислів «неадекватна сусідка, яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері», який в силу вимог закону, не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.

Судом першої інстанції також було враховано покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які повідомила суду, що знають і позивача ОСОБА_1 , і відповідача ОСОБА_2 , між якими постійно виникають конфлікти з приводу ремонту в приміщеннях загального користування, зокрема у кухонному приміщенні, яке знаходиться та використовується мешканцями секції, позивач не уживається з людьми, саме позивач вчиняє сварки і всіх ображає. Свідок ОСОБА_4 повідомила, що проживає у квартирі, яку для неї придбала дочка - відповідач ОСОБА_2 , з 09.02.2021 року зі ОСОБА_1 вона не розмовляє, знає, що постійно позивач вчиняє сварки з її дочкою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу про доведення самого факту поширення відповідачами ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 недостовірної інформації відносно позивача хоча б одній особі у будь-який спосіб, зокрема шляхом опублікування такої інформації у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Також, позивачем не надано доказів того, що оскаржувана позивачем інформація, з якою відповідачі звернулися до Кременчуцької окружної (місцевої) прокуратури та до Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області доведена відповідачами або працівниками прокуратури і управління внутрішніх справ, або кожним окремо до громадськості чи окремих громадян. Так, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили у судовому засіданні, що на час надходження клопотань відповідачів працювали на посадах слідчих в Кременчуцькому РУП ГУ НП в Полтавській області, жодні дії щодо розповсюдження змісту клопотань не вчиняли.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Пунктом 15 Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок

довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте

позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач

повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок

цього було порушено його особисті немайнові права.

З аналізу наведених норм права вбачається, що саме позивач ОСОБА_1 повинна була довести факт поширення інформації відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В даному випадку, ОСОБА_1 в своєму позові вказувала, що відповідачі поширили негативну інформацію щодо неї у своєму зверненні до прокуратури, зазначивши в своєму клопотанні про необхідність здійснити перевірку « …неадекватної сусідки ОСОБА_1 , яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері».

Між тим, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Судом вірно встановлено, що відповідачі в порядку Закону України «Про звернення громадян» звернулись із своїм клопотанням до Кременчуцької місцевої прокуратури з проханням вжити відповідних заходів щодо неправомірної, на їх думку, поведінки громадянки ОСОБА_1 , яка порушує принципи добросусідства та створює нестерпні умови для проживання іншим мешканцям будинку.

В подальшому, вказане звернення відповідача ОСОБА_2 прокуратурою в порядку ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» була скерована для розгляду по суті до Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, який за результатами перевірки повідомив заявнику про відсутність підстав для кримінального провадження.

Згідно усталеної судової практики, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову по захист честі та гідності, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки оспорювана нею інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не свідоме поширення недостовірної інформації.

Оскільки звернення зі скаргами до органів державної влади не є поширенням особою

недостовірної інформації, а є реалізацією нею конституційного права, передбаченого

статтею 40 Конституції України, по справі відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, оскільки в ньому відсутня така складова - як факт поширення недостовірної (негативної) інформації.

За вказаних обставин, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального і процесуального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Твердження апелента про те, що судом не надано належної оцінки поданим позивачем доказам, є безпідставним, оскільки суд виніс законне та обґрунтоване рішення, встановивши по справі факт відсутності поширення відповідачем недостовірної інформації, яка, крім іншого, має виключно оціночні судження щодо психічного здоров`я позивача як сусідки, яка вчиняє сварки та не дотримується правил добросусідства.

При розгляді апеляційної скарги, колегією суддів не було встановлено достовірних (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), та достатніх (які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування) - доказів безпосередніх активних та протиправних дій відповідачів свідомо спрямованих на заподіяння ОСОБА_11 шкоди її немайновим правам.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2022 року та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна