Номер провадження: 22-ц/813/2190/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення складений 23 грудня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики грошей, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики грошей, в якому просила стягнути з відповідачки:

- суму основного боргу за договором позики грошей від 27.01.2011р. у розмірі 230000,00 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України - гривню на день здійснення платежу та три проценти річних за договором позики грошей від 27.01.2011р. у розмірі 558289,40 грн.;

- суму основного боргу за договорами позики, оформленими розписками у розмірі 221 000,00 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України - гривню на день здійснення платежу;

- моральну шкоду у розмірі 130000,00 грн.;

- судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8840 грн. (а.с. 2 ? 4).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що між нею та відповідачкою 27.01.2011р. був укладений договір позики грошей, за умовами якого відповідач отримала в борг 230000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (7,9364 грн. за 1 долар США) становило 1825372 грн. Позика надавалась відповідачу на реконструкцію та проведення ремонтно-будівельних робіт бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Повний розрахунок між сторонами повинний бути здійснений в строк до 30.10.2013р. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором, ОСОБА_2 передала їй в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , про що був укладений іпотечний договір, 27.01.2011р. За домовленістю сторін Договір є безпроцентним, оскільки згідно усної домовленості, відповідач інвестував розвиток Бази, а позивач, по завершенню робіт, мав оформити частину новозбудованого об`єкту нерухомості на неї. Отриманої Позики відповідачу не вистачало для проведення масштабної перебудови Бази, у зв`язку із чим відповідач, у 2011, 2013 та 2014 роках, позичив у позивача ще 221 000,00 доларів США, що підтверджується розписками. Станом на 08.12.2016 року за офіційним курсом НБУ у розмірі 2602,0104 Борг дорівнює 5750420,00 грн.

Проте, як їй стало відомо за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на об`єкт житлової нерухомості - будівлі та споруди бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4232,4 кв.м. Право власності на збільшену у площі Базу отримано позивачем у 2013 та 2016 роках, тобто, на отриману у 2011 році Позику та Борг, відповідач здійснив ремонтно-будівельні роботи Бази та вже оформив право власності на збільшений об`єкт нерухомості лише на своє ім`я. При цьому, відповідач не погашав суму боргу ні частинами, в строки, обумовлені п. 2 Договору, ні після настання кінцевого строку розрахунку.

Так як відповідачкою борг повернуто не було,не оформлена частина новозбудованого об`єкту нерухомості на неї, з урахуванням того, що діями відповідачки спричинена їй моральна шкода, позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом за захистом своїх прав.

В ході розгляду справи відповідачка звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності, проте надані позивачем докази не були взяті до уваги та не прийняті судом, у зв`язку з чим суд прийшов до передчасного висновку що заявлені позовні вимоги подані поза межами строку позовної давності.

Відзиву до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що27 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., реєстровий номер 192 (а.с. 6).

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_2 отримала у власність грошові кошти в розмірі 1825372 грн. до підписання цього договору, що дорівнює еквіваленту 230000 доларів США із розрахунку 7,9364 гривень за 1 долар США за курсом Національного Банку України на момент укладення цього договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до змісту договору позики від 27.01.2011 року, який було укладено між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передала у власність, а позичальник отримала у власність грошові кошти в розмірі 1825372 грн. до підписання цього договору, що дорівнює еквіваленту 230000 доларів США із розрахунку 7,9364 грн. за 1 долар США за курсом Національного Банку України на момент укладання цього договору.

Вище зазначену суму грошей ОСОБА_2 (позичальник) зобов`язалась повертати ОСОБА_4 (позикодавцю) частинами, а саме:

до 30.10.2011 року суму у розмірі 476184 грн., що дорівнює еквіваленту 60000 доларів США, за вищевказаним курсом;

до 30.10.2012 року суму у розмірі 634912 грн., що дорівнює еквіваленту 80000 доларів США, за вищевказаним курсом;

до 30.10.2013 року суму у розмірі 714276 грн., що дорівнює еквіваленту 90000 доларів США, за вищевказаним курсом.

Повний розрахунок між Позичальником та Позикодавцем повинен бути здійснений в строк до 30.10.2013 року (п. 2 Договору).

В ході розгляду справи, відповідачка звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики грошей, суд першої інстанції виходив з наступних підстав.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 ? 255 ЦК України.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у заяві представник відповідача просить, відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Статтею 253 ЦК України, визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається із договору позики грошей від 27 січня 2011 року, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок в строк до 30.10.2013 року, тобто у зазначений строк включно.

Отже, починаючи з 31 жовтня 2013 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 31 жовтня 2016 року.

З позовом позивачка звернулась в суд 23 грудня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Судом вірно встановлено, що позивачем порушено строки позовної давності щодо звернення з позовом про стягнення боргу за договором позики грошей від 27 січня 2011 року.

Суд обґрунтовано не були взяті до уваги доводи представника позивачки, що строк позовної давності починається з моменту, як позивачу стало відомо про порушення ії права отримання відповідачем у 2016 році права власності на Базу відпочинку «Дельфін» після ії ремонту та реконструкції, оскільки суперечить вимогам діючого законодавства.

Висновки суду про те, що належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності позивачка суду не надала є вірними, у зв`язку з чим суд першої інстанції взявши до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач, дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів за договором позики грошей від 27.01.2011р. у розмірі 230000 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України - гривню на день здійснення платежу та три проценти річних за договором позики грошей від 27.01.2011р. у розмірі 558289,40 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Щодо вимог про стягнення суми основного боргу за договорами позики, оформленими розписками у розмірі 221 000 доларів США судом зазначено наступне.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Позивачка зазначала, що передала відповідачці 221 000 доларів США за договорами позики, оформленими розписками від 26 січня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 18 травня 2011 року; від 25 травня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 26 квітня; від 4 травня; від 21 червня 2011 року; від 15 травня 2013 року; від 23 травня; від 03 липня 2011 року; від 18 травня 2014 року; від 04 березня 2011 року; від 24 березня 2011 року; від 10 квітня 2011 року; від 27 червня 2014 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Представник відповідачки заперечував проти отримання позики та написання ОСОБА_2 відповідних розписок.

При встановленні обставин щодо отримання ОСОБА_2 у борг коштів у сумі 221 000 доларів США та написання нею відповідних розписок, судом була призначена судова почеркознавча експертиза, за висновком якої встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 у розписках від 26 січня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 18 травня 2011 року; від 25 травня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 26 квітня; від 4 травня; від 21 червня 2011 року; від 23 травня; від 03 липня 2011 року; від 18 травня 2014 року; від 04 березня 2011 року; від 10 квітня 2011 року; від 27 червня 2014 року виконані не нею, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься під розпискою від 24.03.2011 року (арк. 1 блокноту), виконаний ймовірно, ОСОБА_2 . Вирішити питання про виконавця досліджуваного підпису, розміщеного під записом від 24.03.2011 (арк. 1 блокноту), в категоричній формі не виявилось можливим по причинам викладеним у дослідницькій частині висновку. В зв`язку з відсутністю підпису у розписці питання «Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 15 травня 2013 року (аркуш блокноту 7), ОСОБА_2 чи іншою особою?» не вирішувалось у зв`язку з відсутністю підпису у розписці.

Отже, встановивши що зміст наданої розписки є суперечливим, між сторонами відсутні дані, що виниклі правовідносини випливають із договорів позики та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення суми 221 000,00 доларів США.

Висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_7 про стягнення боргу за договорами позики від 26 січня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 18 травня 2011 року; від 25 травня 2011 року; від 14 квітня 2011 року; від 26 квітня; від 4 травня; від 21 червня 2011 року; від 23 травня; від 03 липня 2011 року; від 18 травня 2014 року; від 04 березня 2011 року; від 10 квітня 2011 року; від 27 червня 2014 року є обґрунтованим та відповідають вимогам закону.

Щодо вимого позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної відповідачем у зв`язку з невиконанням умов договору у розмірі 130 000 грн., судом зазначено таке.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд не приймає до уваги посилання позивача щодо покладення обов`язку на відповідача відшкодувати моральну шкоду, оскільки правила статті 1167 ЦК України на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки, при вказаних обставинах, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 130000,00 грн., суд першої інстанції у задоволені вимог про стягнення моральної шкоди відмовив на законних підставах.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності, проте надані позивачем докази не були взяті до уваги та не прийняті судом, у зв`язку з чим суд прийшов до передчасного висновку що заявлені позовні вимоги подані поза межами строку позовної давності є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до суду з позовом звернулася лише 23 грудня 2016 року, тоді як з договору позики грошей від 27 січня 2011 року вбачається, що відповідач повинен був здійснити повний розрахунок в строк до 30.10.2013 року, тобто у зазначений строк включно, починаючи з 31 жовтня 2013 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 31 жовтня 2016 року, однак позивачка пропустила передбачений законодавством строк звернення до суду з відповідним позовом.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці в період з 02 березня 2022 року по 29 квітня 2022 року, повний текст судового рішення складений 03 травня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра