Р І Ш Е Н Н Я№ 127/104/21

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 р. м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Подоляк М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шибінського О.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чопенка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних та моральних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення матеріальних та моральних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В позові зазначено, що 26.08.2019 о 21:30 в м. Вінниці, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «BMW 528і» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, рухаючись по вул. Київська, з метою уникнення зіткнення та більш тяжких наслідків, в результаті створення водієм ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Mazda 323», державний номерний знак: НОМЕР_2 , аварійної ситуації, був вимушений виїхати на смугу зустрічного руху, де скоїв наїзд на електроопору №82, в результаті чого автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія відповідача ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Mazda323», що належить йому на праві власності.

Висновком експертного дослідження №131 від 15.11.2019 визначено суму матеріальних збитків які заподіяні позивачу, як власнику автомобіля «BMW 528і», внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, яка становить 129 918, 06 грн.

Позивачу матеріальні збитки в розмірі страхового відшкодування, що становить 100 000 грн. страховою компанією ПрАТ «СК Уніка» відшкодовано.

Враховуючи те, що позивачу частково страховою компанією ПрАТ «СК Уніка» відшкодовано матеріальні збитки в розмірі 100 000 грн., позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача матеріальних збитків у розмірі 29 918,06 грн.

Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 20 000 грн. Моральні страждання позивача полягають в нервовому стресі від самого факту дорожньо-транспортної пригоди, пошкодження автомобіля, ймовірності травмування її сина. Також пошкодження автомобіля принижувала особисту честь, гідність та ділову репутацію позивача перед співробітниками з якими вона працює.

За вказаних обставин, оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку відшкодувати завдані матеріальні збитки та моральну шкоду, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2021 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Надано строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив та відповідачу на подання заперечення. (а.с. 27)

01.03.2021 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чопенко С.А., надав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних та моральних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у повному обсязі, оскільки вважає, що висновок експертного дослідження, наданий позивачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди, є недопустимим і неналежним доказом, у зв`язку з тим, що наданий до суду із порушенням вимог статті 106 ЦПК України, а також експертне дослідження проведено з порушенням методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Щодо обґрунтування відшкодування моральної шкоди, то вони не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими і не підтверджені доказами. (а.с. 38-46)

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шибінський О.В. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чопенко С.А., у судовому засіданні заперечував проти вимог позовної заяви в повному обсязі, просив суд відмовити в її задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що на час подання позову до суду автомобіль позивача був проданий. Даний факт представник позивача не заперечував.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.08.2019 о 21:30 в м. Вінниці, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «BMW 528і» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Київська, 29 у Вінниця з метою уникнення зіткнення та більш тяжких наслідків, в результаті створення водієм ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Mazda 323», державний номерний знак: НОМЕР_2 , аварійної ситуації, був вимушений виїхати на смугу зустрічного руху, де скоїв наїзд на електроопору №82, в результаті чого автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення №127/24390/19 відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. (а.с. 19)

Із постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 02.07.2020 у справі про адміністративне правопорушення №127/13243/20, вбачається, що наявність складу адміністративного правопорушення та вина ОСОБА_2 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №544877 від 05.06.2020, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, письмовими поясненнями свідків та висновком експерта від 29.11.2019 №7739/19-21. Також у судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП визнав повністю. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративних стягнень, передбачених ст. 38 КУпАП. Постанова суду від 02.07.2020 оскаржена не була, та згідно відомостей ЄДРСР набрала законної сили 14.07.2020. (а.с. 20-21)

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц вказано, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини».

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 753/2965/20 вказано, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Судом встановлено факт того, що шкода позивачу ОСОБА_1 була завдана саме через дії ОСОБА_2 , і з цього випливає обов`язок ОСОБА_2 щодо відшкодування завданої ним шкоди.

Щодо розміру завданої шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17.

Так, судом встановлено, що 21.08.2020 позивач ОСОБА_1 звернулась до голови правління ПрАТ «СК «УНІКА» із заявою №00369647 про виплату матеріального збитку по полісу №АО/3792103 від 04.10.2019. (а.с. 7)

Відповідно до страхового акту/наказу №00369647 від 29.10.2020 прийнято рішення про страхове відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 110)

Згідно платіжного доручення №179633 від 30.10.2020 ПрАТ «СК «Уніка» відшкодовано ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 111)

Відповідачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди надано висновок експертного дослідження Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.11.2019 №131, виготовлений на виконання заяви ОСОБА_3 (а.с. 8-18) Вказаним висновком визначено вартість матеріального збитку який заподіяний позивачу, як власнику автомобіля «BMW 528і», яка становить 129 918, 06 грн.

Таким чином, розмір збитку, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 , позивач вказує в сумі 29 918, 06 грн. (різниця між сумою шкоди та отриманим страховим відшкодуванням).

Представник відповідача заперечував проти даного доказу, просив визнати його недопустимим і неналежним.

Суд, дослідивши вказаний доказ, заслухавши доводи сторін, дійшов наступного висновку.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 369/7403/17 вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Положеннями частин першої, шостої, сьомої статті 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до ч.1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до п. 4.21 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/3 (далі Інструкція), експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз.

Відповідно до п. 4.12 Інструкції, у вступній частині висновку експерта зазначаються: попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України; інформація про те, що висновок підготовлений для подання до суду або долучення до матеріалів кримінального провадження (у разі проведення експертизи на підставі письмового звернення особи, яке містить таку інформацію).

Судом встановлено, що наданий висновок експертного дослідження Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.11.2019 №131 містить порушення вимог, які є обов`язковими для висновку експертного дослідження. Зокрема, у вказаному висновку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, також у висновку зазначено, що він виготовлений на виконання заяви ОСОБА_3 , що є порушенням вимог ч.1 ст. 106 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 не є учасником справи. Крім цього у вказаному висновку не зазначено, що матеріальні збитки завдані у наслідок ДТП та не зазначено дату їх спричинення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 висловлено позицію, що відсутність у висновку експерта положень про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду є підставою для визнання того, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд визнає висновок експертного дослідження Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.11.2019 №131 неналежним та недопустимим доказом.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявленого розміру шкоди позивачем надано не було.

З огляду на вищевказане, суд відмовляє в задоволені позову частині стягнення матеріальних збитків у розмірі 29 918,06 грн., в зв`язку з недоведеністю розміру збитків.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Встановивши наявність вини ОСОБА_2 у завданні шкоди внаслідок ДТП, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., оскільки саме цей розмір компенсації відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості у даному випадку.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 50,53 грн.

На підставі викладеного та керуючись 15, 16, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77, 78, 80, 81, 89, 106, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних та моральних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 50,53 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 02.05.2022.

Суддя: