Справа № 450/364/21 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.М.
Провадження № 22-ц/811/3529/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення в порядку зворотної вимоги виплаченого відшкодування,-

В С Т А Н О В И В :

02.02.2021р. представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача та, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 в порядку зворотної вимоги вартість виплаченого відшкодування у розмірі 74 388,40 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 18.08.2018р. військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «УАЗ 469», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить в/ч НОМЕР_1 , під час виконання службових обов`язків здійснив зіткнення з автомобілем марки «Toyota» реєстраційний номер НОМЕР_3 та який постановою суду від 27.08.2018р. визнаний винним у вчиненні даної ДТП.

14.12.2018р. МТСБУ здійснило на користь власника пошкодженого автомобіля виплату страхового відшкодування у розмірі 73 801,98 грн. Після того МТСБУ звернулося в суд до в/ч НОМЕР_1 , як власника транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, з позовом про відшкодування в порядку регресу даної виплати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2020р., яке змінено Постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020р., позов МТСБУ задоволено та стягнуто з в/ч НОМЕР_1 відшкодування шкоди в порядку регресу розміром 72 501,98 грн., а також судові витрати розміром 1886,42 грн. Дані кошти в загальній сумі 74 338,40 грн., 06.08.2020р. були сплачені В/ч НОМЕР_1 на користь МТСБУ.

Посилаючись на вимоги ст.ст.1166,1191 ЦК України, позов просить задовольнити.

Ухвалою суду від 04.03.2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , в порядку зворотної вимоги вартість виплаченого відшкодування у розмірі 74 388,40 грн. ( сімдесят чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 40 копійок) .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн. ( дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що суд безпідставно не застосував Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Стверджує, що його розмір матеріальної відповідальності обмежений п`ятнадцятьма прожитковими мінімумами, установленими для працездатних осіб, тобто 34050 грн. Зазначає, що суд безпідставно притягнув його, як військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності. Також вважає, що згадана сума в розмірі 34050 грн. підлягає розстрочці на підставі Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Суд безпідставно не розстрочив виконання рішення суду з власної ініціативи.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити частково в частині стягнення суми в розмірі 34050 грн., а позовні вимоги в частині стягнення решти суми в розмірі 40338,40 грн. залишити без задоволення. Також скаржник просить розстрочити виконання ухваленого нового рішення суду на 10 місяців зі стягненням з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 рівних щомісячних платежів у розмірі 3344 грн.

10 січня 2022 року від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги. Звертає увагу, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню ст.5, 6, 13 Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», оскільки з даним позовом військова частина звернулася в порядку регресу, а вина відповідача встановлена постановою Старобільського районного суду Луганської області від 27.08.2018. Щодо питання розстрочення виконання рішення, зазначає, що відповідачем не доведено наявності підстав для його розстрочення. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

20 січня 2022 року від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що до даних правовідносин повинні застосовуватися обмеження встановлені Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», а саме ч.1 ст.5, 6, 13 вищезазначеного Закону.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 квітня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 09 травня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з тих обставин, що майнова шкода, завдана внаслідок ДТП відповідачем третім особам, яку позивач в порядку регресної вимоги виплатив на користь третьої особи МТСБУ, сплачені даним бюро кошти в рахунок відшкодування шкоди, спричиненої відповідачем, підлягає стягненню з останнього в користь позивача в повному розмірі.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 18.08.2018р. на перехресті вул.Трудових Комунарів у м.Старобільску Луганської області сталася ДТП за участю автомобіля марки «УАЗ 469», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Toyota» реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Постановою Старобільського районного суду від 27.08.2018р. у справі № 431/4323/18-4, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме у тому, що він 18.08.2018р. на перехресті вул.Трудових Комунарів у м.Старобільску Луганської області, керуючи автомобілем марки «УАЗ 469», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не надав переваги у русі автомобілю марки «Toyota» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, що спричинило ДТП. Дана постанова набрала законної сили та не скасована на час прийняття рішення ( а.с.27)

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України дана постанова є обов`язковою в частині, що стосується вчинення ОСОБА_1 дій (бездіяльність), тому його вина у вчиненні вказаного правопорушення не підлягає доказуванню.

Рішення Господарського суду Львівської області від 29.01.2020р. у справі №914/247/19 за позовом МТСБУ до Військової частини НОМЕР_1 , стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь МТСБУ 73 801,98 грн. завданої шкоди в порядку регресу та 1921,00 грн. судового збору.

Зокрема, суд при вирішенні даної справи встановив, що 18.08.2018р. на перехресті вул.Трудових Комунарів у м.Старобільску Луганської області з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «УАЗ 469», реєстраційний номер НОМЕР_2 та перебував на військовій службі у В/ч НОМЕР_1 , скоєно ДТП, в результаті якої автомобілю марки «Toyota» реєстраційний номер НОМЕР_3 , спричинені механічні пошкодження, а його власнику завдані матеріальні збитки. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «УАЗ 469», реєстраційний номер НОМЕР_6 /ч НОМЕР_1 , не була застрахована на момент ДТП, МСТБУ сплатило потерпілій особі 72 501,98 грн., а також 1 300,00 грн. регламентних виплат, що в загальній сумі становить 73 801,98 грн. Тому суд , у відповідності зі ст.1191 ЦК України ( в порядку регресу), прийняв рішення про стягнення з в/ч НОМЕР_1 зазначених коштів ( а.с.28-34).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2020р., рішення Господарського суду Львівської області від 29.01.2020р. скасовано в частині стягнення 1300,00 грн. регламентних виплат, в іншій частині дане рішення залишено без змін. Дана постанова набрала законної сили з дня її прийняття - 09.06.2020р. ( а.с.35-38).

Платіжними дорученнями №546 та №547 від 06.08.2020р., В/ч НОМЕР_1 сплатила МТСБУ 72 501,98 грн. за завдану шкоду в порядку регресу, та 1886,42 грн. судового збору, на виконання наказу Господарського суду Львівської області по справі №914/247/19 ( а.с.39, 85).

У справі, що переглядається, В/ч НОМЕР_1 звернулася із позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Стягнення шкоди з позивача було встановлено шляхом задоволення саме позову в порядку господарського судочинства на підставі статті 1172 ЦК України, якою передбачено, що відповідальність за завдану працівником матеріальну та моральну шкоду несе юридична особа. Право відшкодування такої шкоди у порядку регресу закріплено в цивільному законодавстві.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку

Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

У частині п`ятій статті 3 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі передбачено, що особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

В даній справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи військовослужбовця ОСОБА_1 , тобто не підлягає вирішенню питання щодо вчинення ДТП з необережності чи ні. Неправомірність дій відповідача вже встановлена постановою Старобільського районного суду Луганської області від 27.08.2018 в справі №431/4323/18-п, у зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише стягнення шкоди в порядку регресу.

В даній справі не встановлюється ступінь вини відповідача, в зв`язку з чим не може бути застосовано обмеження відповідальності відповідача, які передбачені Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Посилання скаржника на те, що перебування його в статусі військовослужбовця, виключає можливість задоволення позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу в повному обсязі, оскільки розмір його відповідальності обмежений ч.1 ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», є помилковими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам та правовим нормам.

Ч.ч.1, 2, 5 ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

2. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

5. Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Іншим законом який підлягає застосуванню в даному випадку є ЦК України, а саме ст. 1187, 1191.

Чинне законодавство України не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності військовослужбовця за шкоду, спричинену третій особі, а не державі в особі військової частини, в якій відповідач проходив чи проходить військову службу.

Разом з тим, підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди третій особі - власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Й оскільки позивач виконав обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України, Військова частина НОМЕР_1 отримала право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про від відшкодування шкоди" з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди.

Оскільки законом не встановлені жодні обмеження щодо відшкодування позивачу відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів, останній має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 74388,40 грн., тобто у розмірі виплаченого відшкодування.

Щодо покликання скаржника на наявність підстав для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, слід звернути увагу,що позивачем не проводилися жодні службові розслідування щодо встановлення ступеня вини відповідача, оскільки відповідач своїми діями не завдавав безпосередньої шкоди позивачу, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування норм ч.1 ст.13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не вирішував питання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Скаржником під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не доведено наявність підстав для розстрочення виконання рішення в момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Частиною першою статті 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.

Суд може розстрочити виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.

Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення потрібно мати на увазі, що таке можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не обмежений в праві на звернення до суду першої інстанції з клопотання про вирішення питання відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, долучивши відповідні докази.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 травня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета