РІШЕННЯ

Іменем України

"04" травня 2022 р. смт. Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Вальчука В. В. ,

за участі секретаря Крикливої М.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт. Тиврів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гніванської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_2 , яка до дня смерті постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, на якій житловий будинок та господарські споруди розташовані. Відповідно до біржового контракту №702, укладеного 28 листопада 1997 року, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 . Право власності на дану нерухомість на ім`я ОСОБА_2 було зареєстроване в БТІ 02 грудня 1997 року. Земельна ділянка, на якій розташовані житловий будинок та господарські споруди перебувала на той час в користуванні її мами.

23.04.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу «земельної ділянки 0,1421 га, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, надану для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 ». Однак, з причин необізнаності про те, що державний акт на землю повинен бути перереєстрований на нового власника, її мама, ОСОБА_2 , не здійснила таку перереєстрацію та не звернулася до державних органів за оформленням права власності на неї.

Спадкоємцями першої черги за законом на час відкриття спадщини були: чоловік померлої, її батько - ОСОБА_4 , який проживав в АДРЕСА_1 та вона, її донька - ОСОБА_1 .

У зв`язку із тим, що будинок з господарськими будівлями належав померлій на підставі біржового контракту №702, а право власності зареєстроване в БТІ, вона та її батько, ОСОБА_4 звернулись до Тиврівського районного суду Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування.

Тиврівський районний суд Вінницької області у рішенні від 21.10.2008 року у справі №2-761/2008р. визнав за нею та її батьком ОСОБА_4 право спільної часткової власності (по 1/2 ідеальній частці за кожним) на житловий будинок та господарські споруди, розташовані в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її мами - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько, ОСОБА_4 , після якого вона успадкувала 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 .

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її мами - ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1421 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , вона звернулась до державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області. Однак, нотаріус у Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2021 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку.

З постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2021 року вона не погоджується, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Просить визнати за нею право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:004:0436, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, подали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити з підстав, наведених в позовній заяві, просять справу розглянути у їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи думку сторін по справі вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що стверджується її свідоцтвом про смерть (а.с. 9), яка до дня смерті постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Гніванської міської ради №815 від 24.09.2021 (а.с. 25). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, на якій житловий будинок та господарські споруди розташовані.

23.04.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу «земельної ділянки 0,1421 га, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, надану для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 ». (а.с. 12), однак її матір`ю державний акт на землю перереєстровано не було.

Спадкоємцями першої черги за законом на час відкриття спадщини були: чоловік померлої, батько позивачки - ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, що стверджується його свідоцтвом про смерть (а.с. 10), та позивачка, її донька - ОСОБА_1 .

У зв`язку із тим, що будинок з господарськими будівлями належав померлій на підставі біржового контракту №702, а право власності зареєстроване в БТІ, ОСОБА_1 та її батько, ОСОБА_4 звернулись до Тиврівського районного суду Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування.

Тиврівський районний суд Вінницької області у рішенні від 21.10.2008 року у справі №2-761/2008 р. визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності (по 1/2 ідеальній частці за кожним) на житловий будинок та господарські споруди, розташовані в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її мами - ОСОБА_2 (а.с. 26-27).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_4 , після якого позивачка успадкувала 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 .

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її мами - ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1421 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , позивачка звернулась до державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області. Однак, нотаріус у Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2021 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, так як « ОСОБА_1 надала договір купівлі-продажу, посвідчений Максименко Л,А., приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області 23 квітня 1998 року за реєстрованим №630, за яким ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,1421 гектара, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка була куплена, але державний акт на право приватної власності на вище вказану земельну ділянку мати за життя не отримала. Право на земельну ділянку в Державному земельному кадастрі за ОСОБА_5 не зареєстроване» (а.с. 49).

Щодо правових підстав для задоволення позову то суд виходить з наступних номр законодавства.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1296 Цивільного кодексу України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України оформлення речових прав на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року.

Відповідно до ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Враховуючи той факт, що договір купівлі-продажу був укладений у 1998 році та те, що мама позивачки померла у 2003 році, тобто до набрання чинності вказаних вище законодавчих актів, то щодо питання оформлення права власності на земельну ділянку до 2004 року необхідно звернутися до законодавства, яке було чинним у період з 1998 року по 2003 рік. У ЗК України від 18.12.1990 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у статті 30 було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно до ст.18 ЗК України від 18.12.1990 року, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Тобто, можна зробити висновок про те, що ОСОБА_2 у 1998 році під час купівлі земельної ділянки фактично набула права власності на неї, однак у силу свого похилого віку не зверталася до органів місцевого самоврядування за отриманням державного акту на землю.

Крім того, статтею 131 ЦК УРСР визначено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню.

Стаття 132 ЦК УРСР передбачає, що приналежністю є річ, призначена служити головній речі, зв`язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

Також відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000:

Споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель належать: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, медичних закладів та закладів освіти тощо.

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного кодексу).

Тобто, житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки.

Водночас якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ) (ч. 1ст. 188 Цивільного кодексу). Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Аналогічні твердження висвітлені у статті 1225 ЦК України, де вказується, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Крім того, земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість), як зазначається в частині першій ст. 181 Цивільного кодексу.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки згідно ст. 179 ЦК України. Так, згідно зі ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Верховний Суд при розгляді цивільних та господарських справ неодноразово вказував, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (Постанова Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 р. у справі № 461 /2328/16-ц, Постанова Касаційного господарського суду від 23 листопада 2018 року у справі № 911/3665/16).

4 грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду винесла постанову у справі №910/18560/16, де висловила правову позицію, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Очевидно, що принцип «superficies solo cedit» має застосовуватися і у спадкових правовідносинах. Тобто, успадковуючи об`єкт нерухомості, у набувача (спадкоємця) повинно одночасно виникати право власності на земельну ділянку, де розташована така нерухомість.

У 2019 році Верховний Суд також застосував принцип слідування земельної ділянки за будівлями та спорудами, що на ній розташовані (постанова від 31 жовтня 2019 року у справі № 235/6657/16-ц).

За наслідком розгляду даної категорії справ Об`єднана палата КЦС/ВС сформувала правовий висновок, що норми статей 377 ЦК України та 120 ЗК України встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Однак, даний Закон та система внесення земельних ділянок до державного земельного кадастру розпочала свою роботу з дня набрання чинності ЗУ «Про державний земельний кадастр», тобто від 1 січня 2013 року. З огляду на це, оскільки спадкодавець померла у 2003 році та фізично не мала можливості внести земельну ділянку до державного земельного кадастру, у Єдиному державному реєстрі речових прав відсутні відомості про державну реєстрацію даної земельної ділянки на неї. Разом з тим, слід зазначити, що у прикінцевих та перехідних положення ЗУ «Про Державний земельний кадастр» у пункті 2 вказано, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Таким чином, згідно з наведеними нормами ОСОБА_2 , автоматично набула права власності на земельну ділянку під час купівлі будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, відповідно до норм Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент придбання житлового будинку, право власності на земельну ділянку виникло, то незважаючи на прийняття у подальшому нового Земельного кодексу, підстави для припинення зазначеного права відсутні.

Позивачка у відділі Тиврівського району Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області замовила технічну документацію, за якою було присвоєно даній земельній ділянці кадастровий номер :02:004:0436 (а.с. 15).

Відтак враховуючи вищевикладене, суд вважає позов доведеним і таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 179, 181, 187, 1216, 1218, 1223, 1225, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст. 18, 120, 126 ЗК України, ст.ст.131, 132 ЦК УРСР, ЗУ "Про Державний земельний кадастр",

ухвалив:

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )право власності на земельну ділянку площею 0,1421 га, з кадастровим номером :02:004:0436, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Вальчук В. В.