Постанова

Іменем України

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 759/17341/20

провадження № 61-634св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року в складі судді Бабич Н. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі з 17 листопада 2016 року по 22 лютого 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Починаючи з 2018 року, відносини між подружжям погіршилися, в результаті чого відповідачка змінила фактичне місце проживання та разом із дитиною переїхала проживати до міста Бердянська, тоді як позивач своєї згоди на зміну місця проживання дитини з міста Києва на місто Бердянськ не надавав.

При цьому позивач зазначав, що самочинна зміна місця проживання спільної дитини призвела до фактичного розриву сімейних зв`язків батька та сина. Контакт між ними ускладнився з причин віддаленості міст їх проживання та у зв`язку з певними перешкодами з боку відповідачки (матері дитини).

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди щодо виконання рішення суду, яким ОСОБА_1 встановлено графік зустрічей із дитиною, не надає йому сина, не дозволяє бачитися з дитиною та спілкуватися із сином, позивач просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітнього сина батькові ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня

2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи позивачем не доведена доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з ним.

Суд першої інстанції також вказав, що постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 759/1382/19 позивачу уже встановлено конкретний час та місце зустрічей з дитиною, а саме за місцем проживання дитини з матір`ю.

Крім того, суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, до якої включено заперечення на ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, від 15 червня 2021 року про закриття підготовчого провадження, від 08 червня 2021 року про відмову у прийнятті зустрічного позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишені без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено конкретний час місце зустрічей ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_5 за місцем проживання дитини з матір`ю.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що примусове передання дитини на постійне проживання із батьком може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить стабільність життя дитини та порушить його інтереси, також суд врахував вік дитини (4 років), її вікові особливості та потреби, тривалість проживання з матір`ю. При цьому апеляційний суд погодився з позицією суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вказав на те, що місцевий суд, відмовляючи у прийнятті її зустрічної позовної заяви у зв`язку з пропуском строку, дотримався вимог процесуального закону.

Щодо відмови у задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи Служби у справах дітей Бердянської міської ради, то суд апеляційної інстанції зазначив про те, що це не призвело до неправильного вирішення спору.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що при постановленні ухвали від 15 березня 2021 року про закриття підготовчого провадження судом першої інстанції здійснено всі необхідні дії під час підготовчого провадження. Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 200 ЦПК України суд з`ясовує думку сторін лише щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, при цьому з`ясування думки сторін щодо закриття підготовчого провадження процесуальним законом не вимагається.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

10 січня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновку щодо застосування статті 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), викладеного в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування:

- частини десятої статті 7 та частини другої статті 18 СК України (щодо судового захисту сімейних прав та інтересів) в поєднанні з частиною першою статті 2 та частиною першою статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо обов`язкового розгляду та вирішення спору по суті судом на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів;

- частини другої статті 171 СК України (щодо неврахування думки дитини, яка не досягла 10 років, при вирішенні питань, що стосуються її життя) та частини третьої статті 45 ЦПК України (щодо обов`язку суду створити умови для здійснення малолітньою дитиною своїх прав, зокрема права висловити свою думку щодо місця її проживання).

Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи з причин встановлення помилкових обставин справи на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України в поєднанні з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

В обґрунтування цього доводу касаційної скарги заявник посилався на те, що в порушення вимог частини першої статті 209 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу з урахуванням матеріалів та доказів, які були подані відповідачем із порушенням порядку та строків їх подання, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Судом апеляційної інстанції вказана помилка виправлена не була. В порушення основних засад цивільного судочинства суд першої інстанції розглянув справу по суті, проте спір між сторонами не вирішив. Порушені права та інтереси позивача та його малолітньої дитини суд не захистив, а апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не створив належних умов для того, щоб заслухати та з`ясувати думку малолітньої дитини щодо його прихильності до кожного з батьків та врахувати його побажання проживати з одним із батьків. Висновок Верховного Суду з цього питання відсутній.

Також заявник посилався на те, що реєстрація місця проживання малолітньої дитини за адресою місця реєстрації відповідачки жодним чином не впливає на сімейні права та обов`язки її батьків та права й інтереси самої дитини. З урахуванням цього суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про те, що реєстрація місця проживання дитини за певною адресою прирівнюється до визнаного факту визначення місця проживання дитини та виключає спір батьків з цього питання і можливість задоволення позову. Такий висновок суперечить нормам чинного законодавства України.

На думку заявника, за положеннями частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування. Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що суд визначає з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, а не визначає адресу, за якою буде проживати дитина з тим чи з іншим із батьків.

Звертаючись до суду з цим позовом, заявник просив визначити місце проживання дитини з ним, не зазначаючи при цьому конкретної адреси. Разом із тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач просив визначити місце проживання дитини за своїм зареєстрованим місцем проживання, а саме в гуртожитку, в якому, однак, він не має кімнати. Такі висновки апеляційного суду є помилковими та не відповідають змісту заявлених позовних вимог.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, зазначивши про законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій і безпідставність доводів скарги. Вимоги касаційної скарги не узгоджуються з дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи та не підтверджують вимоги скаржника.

У відзиві зазначено, що подана позивачем касаційна скарга є способом приховування факту невиконання вже постановлених судових рішень, які набрали законної сили, у справах про визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини (справа № 759/1382/19) та про відмову у визначенні місця проживання дитини з батьком (справа № 759/17341/20, яка переглядається).

Щодо врахування думки дитини з метою з`ясування її прихильності до кожного з батьків з огляду на її побажання проживати з матір`ю чи з батьком, то у відзиві ОСОБА_2 вказує на те, що позивачем не було ініційовано питання про заслуховування думки їхнього малолітнього сина ОСОБА_6 , оскільки доказів про те, що дитина того віку і зрілості, при яких слід брати до уваги думку дитини про її місце проживання позивачем до суду не надані і не могли бути надані, зважаючи на те, що на момент подання позову ОСОБА_1 (жовтень 2020 року) дитина досягла віку 3 років і 5 місяців.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не має самостійного доходу і не може самостійно утримувати дитину, то за правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 607/25451/19, перевага у матеріально-побутовому стані одного із батьків не є вирішальною для передачі йому дитини.

У відзиві вказано, що за адресою реєстрацією матері: АДРЕСА_1 дитину зареєстровано за згоди батька після чотирьох місяців окремого проживання та наявності у Святошинському районному суді міста Києва позовної заяви ОСОБА_1 про визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини у цивільній справі № 759/1382/19. Обставини окремого проживання сторін з 09 листопада 2018 року встановлено також судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 759/17341/20, яка переглядається. Однак у подальшому, тобто на момент існування спору та факту окремого проживання, ОСОБА_1 дав згоду на реєстрацію дитини з матір1ю, чим фактично надав згоду на проживання дитини з матір`ю.

Також у відзиві зазначено, що ОСОБА_2 з 17 грудня 2021 року офіційно працевлаштована, має постійний дохід, який не є нижчим за дохід позивача ОСОБА_1 , на час розгляду справи в суді касаційної інстанції проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що сторониу справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між сторонами у справі існує конфлікт з приводу виховання та участі у вихованні сина, а також суперечність щодо визначення місця проживання дитини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року (справа № 759/1382/19) позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 шляхом встановлення днів зустрічі з місцем проживання батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_5 , за місцем проживання батька, а саме: І п`ятниця з 17 год 30 хв до суботи 20 год 30 хв; ІІ неділя з 10 год до понеділка 08 год 30 хв; ІІІ субота з 10 год до неділі 20 год 30 хв; ІV п`ятниця 0 17 год 30 хв до суботи 20 год 30 хв; перша половина усіх навчальних канікул дитини; 30 днів спільного відпочинку в зимовий період; 30 днів відпочинку в літній період; у непарні роки Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв напередодні свята до 19 год 00 хв наступного дня після свята; у парні роки Новий рік (1 січня) з 15 год 00 хв до 20 год 00 хв наступного дня; у парні роки 30 травня (день народження дитини) з 14 год 00 хв до 21 год 00 хв наступного дня; у непарні роки 30 травня (день народження дитини) з 18 год 00 хв до 15 год 00 хв наступного дня; щороку день народження батька 01 березня, День батька (третя неділя червня щороку), День захисника України (14 жовтня); католицька Пасха, католицьке Різдво (25 грудня) з 18 год 00 хв напередодні свята до 08 год 30 хв наступного дня після свята.

Зобов`язано ОСОБА_2 передавати батькові ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_5 у визначених судом місці, дні та часи побачень. Зобов`язано ОСОБА_1 повертати ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_5 після закінчення часів та днів батька, визначених рішенням (том 2, а. с. 75-79).

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року (справа № 759/1382/19) рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року в частині задоволення позову про усунення ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та вихованні дитиною шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог.

У частині визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з сином рішення суду першої інстанції змінено.

Визначено ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11 год суботи дщо 19 год 30 хв неділі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (том 2, а. с. 80-87).

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року (справа № 759/1382/19) постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_5 . Викладено абзац третій її резолютивної частини в такій редакції: «Визначити спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуваннііз сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його вихованні: 1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю; 2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год до 19 год наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня), Пасха (Великдень), Трійця; 5) можливість спільного святкування дня народження батька (1 березня).

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишити без змін (том 2, а. с. 97-103).

Позивач ОСОБА_1 працює на посаді прокурора відділу Офісу Генерального прокурора, що підтверджується довідкою від 09 вересня 2020 року № 07/1/1-303-20 (том 1, а. с. 21).

Згідно з характеристикою від 11 вересня 2020 року позивач за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 характеризується позитивно (том 1, а. с. 22).

Відповідно до довідок від 28 грудня 2018 року № 63528 та від 09 вересня 2020 року № 435915, виданих комунальним некомерційним підприємством «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» ОСОБА_1 у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався (том 1, а. с. 26).

За висновком про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 04 березня 2021 року № 107-40/1380, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування визнала за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , разом із батьком ОСОБА_1 (том 1, а. с. 109-113).

Суди не погодилися з указаним висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини та в ньому відсутні відомості щодо умов проживання дитини та батьків, одержаних у результаті обстеження місця проживання дитини та батьків, як це передбачено частиною п`ятою статті 19 СК України.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 14). Відповідач ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 20, 47).

Відповідно до довідки від 25 січня 2021 року, виданої вуличним комітетом № 10 Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з листопада 2018 року проживають за адресою: АДРЕСА_5 (том 1, а. с. 119).

Згідно з довідкою від 08 лютого 2021 року, виданою комунальним дошкільним навчальним закладом загального розвитку (ясла-садок) № 25 «Ромашка», який знаходиться в місті Бердянську, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідував заклад дошкільної освіти (групу раннього віку «Гномики») з 09 вересня 2019 року до 13 березня 2020 року та на підставі заяви матері ОСОБА_2 з 13 березня 2020 року не відвідує вказаний заклад на період карантину, до покращення епідеміологічної ситуації в країні, місце в садку за дитиною зберігається (том 1, а. с. 151).

За довідкою Центру розвитку дитини «Країна Мрій», який знаходиться в місті Бердянську, малолітній ОСОБА_5 з 12 січня 2021 року відвідує вказаний центр, а саме групу міні-садочку неповного дня на постійній основі (том 1, а. с. 152).

Згідно з договором купівлі-продажу від 03 лютого 2021 року квартири відповідачка ОСОБА_2 придбала в місті Бердянську, Запорізької області квартиру АДРЕСА_6 , (том 1, а. с. 164-166).

ОСОБА_2 неодноразово подавала заяви про зняття з реєстрації місця проживання, як її, так і сина у зв`язку з їх вибуттям до міста Бердянська, проте в знятті з реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди батька на це (том 1, а. с. 158-163).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19, змінено постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року та встановлено місце зустрічі батька разом з дитиною за місцем проживання дитини у місті Бердянську Запорізької області, а не у АДРЕСА_7 , як зазначено у постанові державного виконавця при здійсненні примусового виконання рішення суду.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року роз`яснено, що у постанові Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 місцем зустрічей батька з дитиною малося на увазі місто, де проживає дитина.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суди, надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги вік дитини, її вікові особливості та потреби, тривалість проживання з матір`ю, дійшли обґрунтованого висновку про те, що примусове передання дитини батькові на постійне проживання може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить її стабільність життя та інтереси, призведе до невиправданого розриву встановлених соціальних зв`язків, що вже сформовані у дитини в її віці на даний час, що жодним чином не відповідатиме інтересам дитини.

При цьому судами враховано, що докази, надані позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, зокрема, невиконання відповідачкою рішення суду у справі № 759/1382/19 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: постанова державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 30 липня 2020 року ВП № 62694566; постанова державного виконавця від 11 серпня 2020 року про визначення місця побачення дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_7 ; постанови державного виконавця від 17 серпня та 05 вересня 2020 року про накладення на ОСОБА_2 штрафу у зв`язку з невиконанням рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року у справі № 759/1382/19; постанова державного виконавця від 05 вересня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження у праві ОСОБА_2 керування транспортними засобами; повідомлення державного виконавця від 05 вересня 2020 року про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення у зв`язку з невиконанням рішення суду (том 1, а. с. 28-39), на думку колегії суддів, не підтверджують, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції враховані преюдиційні обставини, встановлені під час вирішення справи № 759/1382/19, зокрема, що сторони спільно проживали до 08 листопада 2018 року, а з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 звернувся до суду 22 січня 2019 року, не додавши до позовної заяви жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. У подальшому позивачем також не було надано суду доказів, що до звернення до суду відповідачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Під час судового розгляду із пояснень сторін встановлено, що двічі на місяць і більше батько приїжджає до сина у місто Бердянськ, де без перешкод з ним спілкується. Також ОСОБА_1 має можливість зустрічатися, спілкуватися та проводити із сином час і у дні його народження.

Наявні у матеріалах справи № 759/1382/19 документи про звернення позивача до органів поліції міста Бердянська з приводу здійснення ОСОБА_2 йому перешкод у спілкуванні з сином свідчать, що такі звернення почалися з червня 2019 року, тобто після подання ОСОБА_1 позовної заяви та під час проведення судового розгляду.

У справі № 759/1382/19 судами встановлено, що малолітній син сторін на час вирішення спору проживає разом з матір`ю у місті Бердянськ.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19 постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, збільшено час зустрічей батька з дитиною за місцем проживання дитини з матір`ю.

У цій справі суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач звернувся до суду з позовом, не додавши до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині усунення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні дитини шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною та її вихованні.

При цьому в постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19 суд касаційної інстанції зробив висновок, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що дитина проживає у місті Бердянську, а батько - у місті Києві, обґрунтовано вважав, що місцем зустрічей ОСОБА_1 із сином має бути місто, де проживає дитина. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, який має рекомендаційний характер, оскільки встановлення способу участі батька, який проживає у місті Києві, у спілкуванні з сином кожного тижня та зобов`язання ОСОБА_2 передавати дитину батьку за місцем його проживання суперечать інтересам малолітньої дитини, яка повинна для зустрічі з батьком кожного тижня приїжджати до міста Києва, а після закінчення зустрічі повертатися до місті Бердянська, проводячи у потягах по 34 години.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 752/22028/16-ц зазначено, що «відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. У вітчизняному законодавстві також закріплені відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю».

У справі, що переглядається, вказане питання було предметом оцінки судами, які за встановлених обставин та з урахуванням віку дитини (на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій малолітньому ОСОБА_9 виповнилось 4 роки), який не дозволяє їй усвідомлено висловити свою думку щодо питання визначення місця проживання, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для заслуховування думки дитини.

З урахуванням наведеного доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини 2 статті 171 СК України (щодо неврахування думки дитини, яка не досягла 10 років, при вирішенні питань, що стосуються її життя) та частини 3 статті 45 ЦПК України (щодо обов`язку суду створити умови для здійснення малолітньою дитиною своїх прав, зокрема права висловити свою думку щодо місця її проживання), не заслуговують на увагу.

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Посилання заявника на висновки щодо застосування статті 161 СК України, викладені в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц, не свідчить про те, щосуд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування такого висновку у подібних правовідносинах, оскільки Верховний Суд у цій справі погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи, з огляду на те, дитина вже досить тривалий час проживає разом саме з батьком.

У справі, яка переглядається, дитина тривалий час проживає з матір`ю, а позивач, звертаючись до суду з позовом, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дитини разом із батьком буде відповідати саме найкращим інтересам самої дитини, а не власним інтересам позивача.

Тобто висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду у справі № 487/2001/19-ц.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції в порушення вимог частини першої статті 209 ЦПК України розглянув справу з урахуванням матеріалів та доказів, які подані відповідачкою з порушенням порядку та строків, що призвело до ухвалення незаконного рішення, не заслуговують на увагу з огляду на те, що заявником не конкретизовано які саме докази прийняті судом з порушенням встановленого законом порядку. Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень в їх основу покладені докази, надані позивачем та відомості, які містяться в судових рішенням, ухвалених у справі № 759/1382/19, інформація про які є загальнодоступною.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що суд першої інстанції в порушення основних засад цивільного судочинства розглянув справу по суті, проте спір сторін не вирішив та порушені права та інтереси позивача і його малолітньої дитини не захистив не заслуговують на увагу.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка не виконує належним чином рішення суду про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та чинить йому перешкоди в цьому, надавши на підтвердження цього відповідні докази.

Не погоджуючись із заявленим позовом, ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції зустрічний позов, в якому просила визначити місце проживання малолітнього сина з нею, однак ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у прийнятті її зустрічного позову було відмовлено у зв`язку з пропуском строку на його подання (том 1, а. с. 239-240).

За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю (справа № 759/14677/21). На час касаційного перегляду зазначена справа по суті не вирішена.

При цьому під час розгляду справи, що переглядається, відповідачка заперечувала щодо визначення місця проживання малолітнього сина з батьком, посилаючись на те, що дитина постійно проживає з нею, на даний момент у місті Бердянську, де відвідує дитячий садок, вона не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з сином, а тому вважає, що примусове передання дитини на постійне проживання батьку призведе до необхідності зміни соціального оточення дитини, що з урахуванням віку дитини, її вікових особливостей і потреби, порушить стабільність її життя та інтереси.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, зважаючи на встановлені судами фактичні обставини у справі, враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ним з огляду на те, що такі рішення відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Разом із тим, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги з приводу того, що реєстрація місця проживання малолітньої дитини за адресою місця реєстрації відповідачки жодним чином не впливає на сімейні права та обов`язки його батьків та права і інтереси самої дитини, виходячи з таких міркувань.

За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частини перша та третя статті 160 СК України).

Відповідно реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

З урахуванням наведеного висновки суду апеляційної інстанції про те, що реєстрація місця проживання дитини за певною адресою прирівнюється до визнаного факту визначення місця проживання дитини та виключає спір батьків з цього питання і можливість задоволення позову є такими, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Водночас такі висновки, на думку Верховного Суду, хоч і є помилковими, проте не впливають на результат вирішення справи та не є підставою для скасування правильного по суті і законного рішення.

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, тобто зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук