ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року м. Чернівці

справа № 713/2577/21

провадження №22-ц/822/344/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Наталія Василівна, про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Пилип`юка І.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява обґрунтована тим, що 13 березня 2019 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування 15/31 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., серія ННО №918250 та зареєстрований у реєстрі за №283.

Одночасно з укладенням вказаного договору дарування, 13 березня 2019 року між нею та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, серія ННО №918244, реєстраційний №285, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. 13.03.2019 року, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що укладаючи зазначені договори, вона насправді мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку (на той час їй було 67 років) та за станом здоров`я, яке стрімко погіршується через хронічні хвороби, є особою з інвалідністю ІІ групи, вона потребує сторонньої допомоги.

Раніше з відповідачкою були неодноразові розмови про надання їй допомоги по господарству та здійснення за нею догляду. На що відповідачка запропонувала їй укласти нотаріально посвідчений договір про те, що після її смерті належна їй частка будинку та земельна ділянка буде належати відповідачці, оскільки без такого договору вона не погоджувалася допомагати.

Вважала, що ця домовленість буде зазначена у договорах, і повністю довірилася відповідачці та нотаріусу Штефюк Н.В . Також погодилася і тому, що відповідачка проживає з нею по сусідству, вони були в добрих відносинах і відповідачка на той час уже надавала їй певну допомогу.

Вказувала, що 13 березня 2019 року вона підписала оскаржувані договори не читаючи їх. При цьому нотаріус зміст цих договорів їй не роз`яснювала.

Невдовзі після укладення вказаних договорів їхні стосунки з відповідачкою погіршилися, майже кожний день були сварки і образи з боку відповідачки. Про допомогу чи піклування про неї, уже не йшлося і так продовжується до цього часу.

Вона не могла зрозуміти такої поведінки відповідачки і пішла на консультацію до юристів, де пояснили, що таке договір дарування та договір купівлі-продажу і які наслідки їх підписання. Їй пояснили, що вона сама себе позбавила своєї власності, у тому числі і свого єдиного житла у момент підписання договорів, без будь-яких зобов`язань зі сторони відповідачки. Почувши це, пішла за поясненнями до нотаріуса Штефюк Н.В., яка заявила, що посвідчила договори, які вони сама бажали укласти.

Іншого житла позивачка не має, на її ім`я відкриті всі особові рахунки для оплати комунальних послуг (електроенергія, газопостачання), які вона сама оплачувала і оплачує. Щороку на її ім`я призначається субсидія. Комунальні послуги на утримання спірного житлового будинку відповідачка ніколи не сплачувала, у будинку по АДРЕСА_1 ніколи не була зареєстрована і не проживала.

Вважала, що укладені 13 березня 2019 року між нею і відповідачкою договір дарування серії ННО №918250, реєстровий №283 та договір купівлі-продажу земельної ділянки серії ННО №918244, реєстраційний №285, не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочинів.

Тобто, під час укладення оспорюваних договорів дарування і купівлі-продажу, мала місце помилка з її боку стосовно правової природи правочину. Вона не усвідомлювала умови правочинів і їх правові наслідки.

Укладаючи договір дарування житлового будинку і купівлі-продажу земельної ділянки вона помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цих правочинів, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала ці правочини договорами довічного утримання, відповідно до умов яких друга його сторона - відповідачка зобов`язувалася здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідачки лише після її смерті.

Фактичної передачі житлового будинку не відбулось, вона продовжує проживати в будинку та самостійно сплачує за комунальні послуги.

Зазначені договори дарування і купівлі-продажу порушують її права, оскільки вона є пенсіонеркою, людиною похилого віку, особою з інвалідністю ІІ групи, а укладаючи з відповідачкою договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є її єдиним житлом і земельної ділянки, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочинів та їх правових наслідках, вона б ці договори не укладала.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд:

визнати недійсним договір дарування 15/32 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , серія ННО №918250, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №283, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

застосувати наслідки недійсності договору 15/32 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , серія ННО №918250, який посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №283;

поновити та визнати за ОСОБА_1 право власності на 15/32 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, серія ННО №918244, реєстраційний №285, що посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. 13 березня 2019 року;

застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, серія ННО №918244, реєстраційний №285, що посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. 13.03.2019 року;

поновити та визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 15/32 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 13 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,40 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивачкою 13 березня 2019 року було укладено з відповідачкою два договори купівлі-продажу, один з яких нею не оспорюється, тому відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, укладений під впливом помилки.

Зазначає, що вона дійсно одну земельну ділянку продала відповідачці, водночас за іншу земельну ділянку і належних їй 15/32 частини житлового будинку, відповідачка мала її довічно утримувати.

Про фактичну домовленість довічного утримання свідчать досліджені в судовому засіданні докази та покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також власне самі стосунки між нею та відповідачкою.

ОСОБА_3 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що позивачкою не надано доказів недійсності договору дарування, внаслідок вчинення його під впливом помилки, а подальше виникнення суперечностей та конфліктів між сторонами договору щодо умов використання майна, що було предметом договору дарування, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 13 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого Яворська подарувала останній належні їй 15/32 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №253 (а.с.78).

13 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №285 (а.с.80).

Того ж дня, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0421 га, кадастровий номер :01:002:0432, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. За домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 23 576,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №284 (а.с.136).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Щодо визнання недійсним договору дарування

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абзаці 2 пункті 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9).

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки.

У постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 зроблено такий висновок: особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, адже позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, спірна частина будинку є єдиним житлом позивачки; з часу укладення оспорюваного правочину позивач продовжує сама проживати у спірному будинку, сплачує комунальні послуги, отже, після укладення договору спірне житло не вибуло із фактичного володіння та користування позивачки, що притаманно для реалізації умов договору довічного утримання (статті 744, 750 ЦК України).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею та довічне утримання, тобто вона помилялася щодо правової природи правочину, і наявні правові підстави для задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_3 , висновків суду першої інстанції в указаній частині не спростовує, як і не спростовує відсутності між сторонами домовленості про довічне утримання позивачки, а також продовження проживання позивачки у спірному будинку після укладення договору дарування.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про застосувати наслідків недійсності договору дарування житлового будинку, поновлення та визнання за позивачкою права власності на 15/32 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Реституція частіше за все застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Як встановлено судом, 15/32 часток житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 станом на час вирішення цієї справи перебувають в користуванні позивачки, тому застосування реституції не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952 (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають судові рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При таких обставинах обраний позивачкою спосіб захисту - визнання права власності не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивачки, тобто є неефективним, оскільки саме на підставі рішення суду про визнання недійсним договору дарування, реєстратором і буде відновлено попередній запис про право власності позивачки.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203,655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до статті 229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належним та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У пункті 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0176 га, кадастровий номер :01:002:0433, від 13 березня 2019 року вказано, що продаж майна вчинено за 9856 грн. Підписання договору купівлі-продажу буде свідчити про те, що розрахунки між сторонами здійснені та про відсутність у продавця відносно покупця претензій майнового характеру, що стосувалися б питань оплати договору.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не спростовано обставин щодо отримання нею зазначених у договорі коштів за відчуження належної їй земельної ділянки.

При цьому, судом враховано, що підтверджено ОСОБА_1 і у поданій апеляційній скарзі, що в той же день позивачка уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу іншої земельної ділянки, за яку вона дійсно отримала грошові кошти.

Наведена обставина спростовує посилання позивачки на неправильне сприйняття обставин оспорюваного договору купівлі-продажу, що вплинуло на її волевиявлення укласти оспорюваний договір замість договору довічного утримання.

Зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу вбачається, що нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договорів.

З огляду на вказане, судом не встановлено, що ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу не усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки укладення.

При таких обставинах суд першої інстанції, дослідивши докази, заслухавши пояснення свідків, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки, поновлення та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку є похідними вимогами від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому також обґрунтовано судом першої інстанції відхилені.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 травня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк