П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2022 року м. Київ

Справа № 752/8819/19

Провадження: № 22-ц/824/7715/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ковези Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми авансу та штрафу за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що 26.03.2019 року між ним (покупцем), від імені якого діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , від імені якого діяла також ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (продавцями) було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . За умовами п.п. 2.1., 3.1.5. попереднього договору сторона продавців зобов`язалася продати, а покупець купити до 04.04.2019 року зазначену квартиру за ціною 1747791,5 грн, що є еквівалентом 65000 доларів США за курсом НБУ станом на 26.03.2019 року (26,8891 грн за один доллар). Відповідно до п. 5.1, 5.2, 5.3 попереднього договору: 5.1. на підтвердження зобов`язання сторін і на забезпечення його виконання покупцем через представника передано, а продавцями отримано в рівних частках забезпечувальну суму в розмірі 107556,40 грн, що еквівалентно 4000 доларів США, яка при умові укладення основного договору купівлі-продажу квартири розцінювалася би учасниками правочину, як аванс в рахунок сплати за основним договором. Оскільки його, ОСОБА_1 ,та продавця ј частини квартири - ОСОБА_6 , представляла одна і та ж особа - ОСОБА_5 , іншим продавцям квартири було передано ѕ забезпечувальної суми в розмірі 3 000 доларів США. 04.04.2019 року у присутності сторін за попереднім договором, продавці відмовилися від укладання основного договору купівлі-продажу квартири з підстав незалежних від волі покупця. Після відмови від укладання договору продавцями, ним, покупцем, була висунута усна вимога про повернення суми авансу та сплати штрафу за невиконання умов попереднього договору, яка залишена ними без виконання. Тобто, відповідачі здійснили односторонню відмову від виконання умов попереднього договору та допустили настання обставин передбачених п. 5.2 попереднього договору, більше того, відмовилися від повернення грошових коштів позивачеві, сплаченихза попереднім договором в сумі 80667,3 грн (еквівалент 3000 доларів США) в якості авансу та відмовилися від сплати штрафних санкцій у сумі 80667,30 грн, а загалом 161334,60 грн.За наведених обставин, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь аванс, сплачений за попереднім договором від 26.03.2019 року в сумі 84 483 грн, штраф за відмову від укладення основного договору в сумі 84 483 грн, 3 % річних в розмірі 9 291 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 267,67 грн, пеню в розмірі 70 424,11 грн, а всього 260 978,78 грн..

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму аванса, сплаченого за попереднім договором від 26 березня 2019 року, у розмірі 56322, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму аванса, сплаченого за попереднім договором від 26 березня 2019 року, у розмірі 28161,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 563,22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 281,61 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ковеза А.І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції належним чином не дослідив постанову нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії, в якій зазначено, що причиною відмови є не надання нотаріусу відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, між продавцями не було досягнуто згоди щодо істотних умов укладення договору купівлі-продажу квартири. Окрім того, суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, з яких убачається, що не укладення договору купівлі-продажу відбулось внаслідок конфлікту між продавцями, тобто, з підстав, незалежних від волі покупця, та безпідставно відмовив у стягненні штрафу, передбаченого п. 5.3 попереднього договору. У зв`язку з односторонньою відмовою відповідачів від виконання умов попереднього договору з 04.04.2019 року у них перед позивачем виникло грошове зобов`язання в сумі 168 966 грн, що складається з суми авансу та штрафу. Оскільки вказані вимоги виконані не були, у позивача з цієї ж дати виникло право на стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені. Також, судом необґрунтовано зменшено розмір судових витрат, які заявлені позивачем до стягнення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, оскільки ОСОБА_5 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України не могла діяти одночасно від імені покупця та одного з продавців. Оскільки позивачем вимоги про застосування наслідків нікчемності правочину не заявлялись, вимоги про повернення авансу та накладення відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, є необґрунтованими. Необґрунтованими є і вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів коштів, оскільки це протирічить умовам попереднього договору. Також вказала, що умови, за яких відповідачі повинні сплатити штраф за невиконання умов попереднього договору, не настали, оскільки однією з підстав, за яких нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, є відсутність згоди між особами, які звернулись до нотаріуса, в числі яких була і представник покупця ОСОБА_5 , що свідчить про відсутність згоди щодо істотних умов основного договору. Окрім того, вказувала на безпідставність вимог про стягнення пені, оскільки штраф як неустойка є забезпеченням виконання зобов`язання і на нього не може бути нарахована ще одна неустойка. Зауважила, що згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також зазначила, що позивач вимоги про повернення авансу в розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України не висував, а тому зобов`язання з повернення цих коштів не може вважатись простроченим, що свідчить про відсутність підстав для нарахування на таку суму 3 % річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні адвокат Ковеза А.І. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, 26.03.2019 між ОСОБА_6 , від імені якого діє ОСОБА_5 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (продавці) з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець), від імені якого діє також ОСОБА_5 , з другої сторони, укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О., зареєстрований в реєстрі за № 2010.

Згідно п. 1.1. сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк, обумовлений п. 6.1. цього договору укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Зазначена вище квартира належить продавцям в рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Межинською Н.В., державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 16.11.2011 за реєстровим № 14-6845. Право власності продавців на квартиру зареєстровано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21.11.2001 в реєстровій книзі № д.45-289 за реєстровим № 3716.

За змістом п. 2.1 та п.4.1 попереднього договору, сторона продавець згодна продати, а сторона покупець - набути у власність і купити зазначене майно за ціною 1747791,50 грн, що за курсом Національного банку України на день підписання цього договору еквівалентно 65000,00 доларів США.

Пунктом 3.1.1 попереднього договору визначено, що сторона продавець зобов`язується укласти зі стороною покупцем основний договір у термін, місці та на умовах встановлених договором. Пунктом 6.1 встановлено, що за домовленістю сторін укладання та нотаріальне посвідчення основного договору буде здійснене до 04.04.2019 року.

У п. 5.1. попереднього договору, сторони узгодили, що на підтвердження свого зобов`язання і з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу майна представник покупця передав, а продавці отримали в рівних частках забезпечувальний аванс в розмірі 107556,40 грн, що є еквівалентом 4000 доларів США за курсом НБУ станом на 26.03.2019. Зазначена вище сума розцінюється учасниками правочину як аванс в рахунок за основним договором.

Згідно п. 5.3 попереднього договору, у разі, якщо продавці будуть відмовлятися (ухилятися) від укладення основного договору у термін, встановлений у п. 6.1 цього договору, вони зобов`язуються протягом 3 днів від дати, вказаної у п. 6.1 цього договору, повернути покупцю отриманий аванс, а також сплатити штраф (неустойку) у розмірі 100% від суми авансу, переданого за цим договором.

Пунктом 5.4 попереднього договору передбачена відповідальність покупця у разі, якщо покупець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення основного договору він не буде витребовувати від продавців повернення авансу, який залишається у продавців, як сплачений в його інтересах штраф (неустойка).

За змістом п. 5.2 попереднього договору невиконанням цього договору є: будь-який факт, який є офіційною причиною (із винесенням відповідної постанови) відмови нотаріуса у посвідченні договору купівлі-продажу; відмова однієї зі сторін від підписання договору купівлі-продажу на визначених цим договором умовах; нез`явлення до нотаріуса у визначений час або невиконання договору купівлі-продажу, якщо цей факт доказаний в судовому порядку, чи наслідки розірвання договору купівлі-продажу (визнання його недійсним).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. від 08.04.2019 року № 14/02-31 відмовлено ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_1 , у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та особою, що представилась представником ОСОБА_3 , не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (т. 1 а.с. 13-14).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, а тому передана відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Оскільки ОСОБА_4 свою частину авансу не отримувала, позовні вимоги до неї задоволенню не підлягають. Відмовляючи у стягненні штрафу, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири не було посвідчено нотаріусом з тих підстав, що сторонами не було досягнуто згоди між собою щодо істотних умов договору та не надано їй всіх необхідних документів, що виключає вину відповідачів у не укладенні основного договору. Штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності - неустойкою, а також одним засобом забезпечення виконання зобов`язань (в даному випадку грошових), а тому і позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають. Також вважав, що відповідно до п. 6.1 договору датою виконання вимог щодо повернення суми авансу є не 04.04.2019, як рахує позивач, а 08.04.2019 року. Неправильне визначення дати настання зобов`язання призвело до помилкового обрахування 3 % річних та інфляційних втрат, а тому в задоволенні таких вимог судом також було відмовлено.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Умовами попереднього договору від 26 березня 2019 року визначено строк укладення основного договору «не пізніше 04 квітня 2019 року».

Однак, основний договір купівлі-продажу квартири так і не було укладено.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що в якості забезпечення виконання попереднього договору продавці в рівних частинах отримали від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. Зазначені кошти визначені сторонами попереднього договору як аванс в рахунок сплати за основним договором.

Ураховуючи, що договір купівлі-продажу квартири між сторонами у справі укладено не було, суд першої інстанції правильно вважав, що переданий позивачем відповідачам аванс у розмірі еквівалентному 3000 доларів США підлягає поверненню позивачу.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що попереднім договором купівлі-продажу, укладеним між сторонами, було визначено, що під час підписання цього договору на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання представник покупця передав, а продавці отримали в рівних частках в якості авансу 4 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

ОСОБА_4 заперечувала факт отримання коштів від матері ОСОБА_3 , проте, вказані обставини жодними належними доказами не підтверджені. Поясненнями сторін, показаннями свідків, тощо не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов`язання за наявності договору, підписаного сторонами.

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 є помилковими, а тому сплачений позивачем відповідачкам аванс у розмірі 3 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на момент укладення договору становив 84 483 грн, підлягає поверненню, в тому числі, ОСОБА_4 .

При цьому, слід відмітити, що умови попереднього договору купівлі-продажу не передбачають солідарної відповідальності за невиконання його умов, а тому аванс підлягає стягненню з усіх відповідачок у рівних частинах, тобто, по 28 161 грн, з кожної.

Також, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні штрафу за попереднім договором.

Як убачається із матеріалів справи, постановою приватного нотаріуса Гладій М.О. було відмовлено ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_1 , у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та особою, що представилась представником ОСОБА_3 , не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (т. 1 а.с. 13-14).

Згідно пояснень, наданих суду ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посвідчення основного договору-купівлі продажу квартири не відбулось у зв`язку з відмовою ОСОБА_4 від такого посвідчення. Остання, будучи у нотаріуса, спровокувала конфлікт, внаслідок чого приватний нотаріус була вимушена викликати поліцію.

Вказані обставини, окрім наданих пояснень, підтверджуються також відповіддю ГУ НП у м. Києві (т. 1 а.с.с 224).

При цьому, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказали, що не мали наміру зривати угоду у нотаріуса, вони до теперішнього часу мають намір відчужити свої частки у квартирі, проте, не можуть цього зробити через конфлікт з ОСОБА_4 , яка не погоджується з розміром своєї частки коштів від продажу квартири.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_3 на те, що підставою для відмови нотаріуса у посвідченні основного договору купівлі-продажу була відсутність згоди між сторонами попереднього договору (в тому числі покупцем) щодо істотних умов основного договору купівлі-продажу квартири.

Вказані обставини у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами підтверджують факт порушення відповідачами як продавцями умов попереднього договору щодо укладання та нотаріального посвідчення основного договору 04.04.2019 року, що тягне за собою покладення на них відповідальності, передбаченої п. 5.3 попереднього договору, а саме, сплати штрафу (неустойки) у розмірі 100% від суми авансу, переданого за цим договором.

Оскільки укладення основного договору купівлі-продажу не відбулось у зв`язку з діями продавців, які не досягли між собою згоди щодо розподілу виручених з продажу квартири коштів, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню штраф (неустойку) за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 березня 2019 року у розмірі 84 483 грн, тобто, по 28 161 грн, з кожної.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Оскільки законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі ст. 549 ЦК України у розмірі 70 424,11 грн слід відмовити.

У зв`язку з невиконанням відповідачами умов договору щодо повернення авансу та сплати штрафу у позові ОСОБА_1 до відповідачок також заявлені вимоги про стягнення 3 % та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не висував вимоги про повернення авансу в розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України, а тому зобов`язання з повернення цих коштів не може вважатись простроченим.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки за правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Як зазначено вище, у п.6.1 попереднього договору сторони погодили та визначили, що укладення та нотаріальне посвідчення основного договору повинно відбутись до 04 квітня 2019 року включно.

У п. 5.3 цього договору сторони узгодили, що у разі не укладення основного договору з вини продавців, останні зобов`язані протягом 3 днів з дати, визначеної п. 6.1 договору, тобто, з 04.04.2019 року, повернути покупцю аванс та сплатити штраф.

Оскільки умовами попереднього договору встановлено строк (термін) виконання продавцями зобов`язання щодо повернення авансу та штрафу, положення ч. 2 ст. 530 ЦК України до даних правовідносин застосовувати неможна, а відтак, позивач не повинен був звертатись до відповідачок з вимогою щодо такої сплати.

Ураховуючи наведені умови, останнім днем повернення авансу було 07 квітня 2019 року. При цьому, сторонами не заперечується, що у визначений попереднім договором строк відповідачки не повернули позивачу аванс, а відтак, вимоги позивача про стягнення 3 % річних є обґрунтованими.

Проте, колегія суддів не може погодитись з заявленим до стягнення розміром таких коштів з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними кредиторові.

Сплата штрафу за порушення умов попереднього договору не є грошовим зобов`язанням у розумінні вимог статті 625 ЦК України, а винесення судом рішення про стягнення штрафу не змінює його правову природу.

Окрім того, згідно з приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Виходячи із положень зазначених норм, обов`язок зі сплати штрафу за порушення умов договору або рішення суду про стягнення штрафу не породжує прав і обов`язків у розумінні зобов`язальних правовідносин, а є способом захисту тих прав, які вже виникли з інших існуючих правовідносин і щодо яких виник спір.

Оскільки чинне законодавство не передбачає нарахування індексу інфляції та 3% на штрафні санкції, вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, що нараховані на суму коштів, визначних умовами попереднього договору як штраф, задоволенню не підлягають.

Також, слід відмітити, що статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, та постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.

Оскільки аванс за укладеним між сторонами попереднім договором купівлі-продажу квартири визначений в гривнях із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, то передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати, які заявлені позивачем у розмірі 11 267,67 грн стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Обґрунтованим в даному випадку є лише нарахування 3 % річних за час прострочення повернення авансу.

При цьому, колегія суддів зауважує, що вимоги про стягнення авансу заявлені позивачем без урахування положень ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Як зазначено вище, останнім днем повернення авансу було 07 квітня 2019 року, отже з 3 % річних на суму авансу повинні обраховуватись з 08 квітня 2019 року по 01.02.2021 року.

Відповідно, розмір 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України за прострочення сплати авансу складає 4 617,63 грн (84483 грн (розмір авансу) х3%/100/365 (днів у році) х 666 (кількість днів прострочення)), та підлягає стягненню з відповідачок на користь позивача у рівних частинах, тобто, по 1539,21 грн.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Ковези А.І. в інтересах ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Що стосується посилань ОСОБА_3 , викладених у відзиві на апеляційну скаргу, щодо нікчемності попереднього договору купівлі-продажу квартири, оскільки ОСОБА_5 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України не могла діяти одночасно від імені покупця та одного з продавців, слід відмітити наступне.

Згідно ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемним є правочин недійсність якого встановлена законом і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки законом не передбачено, що порушення сторонами, які укладали правочин, положень ст. 238 ЦК України тягне за собою його нікчемність, такі посилання відповідачки є безпідставними.

Згідно положень чинного цивільного законодавства, порушення сторонами вимог ст. 238 ЦК України при укладенні правочину може бути підставою для визнання такого правочину недійсним у встановленому законом порядку, проте, відповідачками попередній договір купівлі-продажу квартири в судовому порядку не оспорювався.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позовних вимогах до ОСОБА_4 , а також помилково відмовив у стягненні штрафу за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів відмічає, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, суд, визначаючи розмір заборгованості відповідача, зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з помилковим розрахунком позивача, суд першої інстанції зобов`язаний був навести в рішенні свій розрахунок, проте таких дій не вчинив.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частинах авансу, сплаченого за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 березня 2019 року у розмірі 84 483 грн, тобто, по 28 161 грн, з кожної; штрафу (неустойки) у розмірі 84 483 грн, тобто, по 28 161 грн, з кожної; а також 3 % річних у розмірі 4617,63 грн, тобто, по 1539,21 грн, з кожної. В решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем при звернення до суду із позовом судовий збір сплачено у розмірі 2606, 34 грн (т. 1 а.с. 5, 130, 157, 234, т. 2 а.с. 7), а при зверненні до суду із апеляційною скаргою - 3919, 50 грн. ( т. 2 а.с. 77).

Отже, згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених вимог, з відповідачок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог (66,51%) підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 4340,33 грн, тобто, по по 1446,77 грн, з кожної.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ковези Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) в рівних частинах аванс, сплачений за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 березня 2019 року у розмірі 84 483 грн, тобто, по 28 161 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят одній) грн, з кожної.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) в рівних частинах штраф (неустойку) за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 березня 2019 року у розмірі 84 483 грн, тобто, по 28 161 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят одній) грн, з кожної.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) в рівних частинах 3 % річних у розмірі 4617,63 грн, тобто, по 1539,21 (одній тисячі п`ятсот тридцять дев`ять) грн 21 коп, з кожної.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) в рівних частинах витрати по сплаті судового збору у розмірі 4340,33 грн, тобто, по 1446,77 (одній тисячі чотириста сорок шість) грн 77 коп, з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 липня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.М. Андрієнко

В.А. Нежура