Ухвала

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 531/422/19

провадження № 61-3900ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року, додаткове рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода Костянтина Вікторовича, треті особи: Фермерське господарство «Кумечко», державний реєстратор Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб Марина Сергіївна, про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» про визнання окремих положень договору оренди землі недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Світоч» (далі - СТОВ «Світоч») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода К. В., треті особи: Фермерське господарство «Кумечко» (далі - ФГ «Кумечко»), державний реєстратор Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб М. С., про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,4961 га, кадастровий номер: :00:001:0162, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавсько їобласті (за межами населеного пункту).

01 січня 2009 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, який набрав чинності з моменту його державної реєстрації - 18 січня 2012 року.

Відповідно до умов зазначеного договору, після закінчення терміну дії договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін, якщо жодна зі сторін не пізніше, ніж за 90 днів до його закінчення, не повідомить письмово другу сторону про розірвання договору, то строк його дії продовжується на новий термін.

Державним реєстратором Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб М. С. внесені відомості до Державного реєстру речових права на нерухоме майно - про право оренди земельної ділянки з кадастровим номером: :00:001:0162 на підставі договору оренди б/н від 01 січня 2009 року укладеного між СТОВ «Світоч» та ОСОБА_1 , в строкове платне володіння та користування земельною ділянкою строком на 10 років, дата закінчення строку дії 31 грудня 2018 року з правом передачі в піднайм (суборенду).

17 січня 2019 року Державним реєстратором виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховодом К. В. до наявних відомостей у Державному реєстрі речових прав внесені відомості про припинення права оренди на підставі пункту 8 договору оренди землі б/н від 01 січня 2009 року. Цього ж дня державним реєстратором внесені відомості до реєстру про право оренди вказаної земельної ділянки за ФГ «Кумечко».

Вказувало, що державний реєстратор Верховод К. В. безпідставно прийняв рішення щодо заяви про припинення договору оренди земельної ділянки, оскільки спори щодо наявності або відсутності права оренди повинні вирішуватися у судовому порядку.

Ураховуючи вищевикладене, просило суд скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавського району Полтавської області Верховода К.В. про припинення договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2009 року; визнати недійсним договір оренди землі б/н від 02 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Кумечко»; скасувати рішення про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди від 21 січня 2019 року (індексний номер: 45135270), державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода К. В., яке виникло на підставі договору оренди землі б/н від 02 січня 2019 року (номер запису про інше речове право: 29931554) об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 6,4961 га, кадастровий номер: :00:001:0162.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до СТОВ «Світоч» про визнання окремих положень договору оренди землі недійними.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 6,4961 га, кадастровий номер: :00:001:0162, розташованої на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

01 січня 2009 року між нею та СТОВ «Світоч» укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років до 31 грудня 2018 року. Вважала, що договір, укладений 01 січня 2009 року діє саме до 31 грудня 2018 року, оскільки свій примірник договору вона не отримувала, а коли отримала, то побачила, що перший його аркуш замінено.

Так у договорі, який вона підписувала, було зазначено, що такий укладається на 10 років до 31 грудня 2018 року, а у договорі, який вона отримала у грудні 2016 року пункт 3.1. викладено в іншій редакції та зазначено, що договір укладається на термін 10 років, починаючи з моменту реєстрації договору. Доказом заміни першого аркушу договору є акт прийому-передачі земельної ділянки, де зазначено, що вона передається терміном до 31 грудня 2018 року для сільськогосподарського використання.

У 2018 році родина ОСОБА_1 створила сімейне ФГ «Кумечко», щоб господарювати на власній землі, та, оскільки, сторони вважали, що договір діє до 31 грудня 2018 року, вона 30 червня 2018 року направила поштою повідомлення про небажання продовжувати договір оренди земляної ділянки на новий строк та угоду про розірвання договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. У відповідь отримала лист СТОВ «Світоч» про те, що договір оренди землі діє до 18 січня 2022 року, тобто строк його дії обчислюється з моменту його реєстрації.

Не погодившись з цим, вона направила СТОВ «Світоч» заяву-повідомлення про проведення робіт щодо встановлення меж, належних їй та її чоловікові земельних ділянок в натурі на місцевості.

Ураховуючи вищевикладене, просила суд визнати недійсним частину пункту 3.1. договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2009 року: «Договір укладається терміном 10 років, починаючи з моменту реєстрації договору», що був укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Світоч» щодо оренди земельної ділянки площею 6,4961 га, кадастровий номер: :00:001:0162, розташованої на території Максимівської сільської ради Карлівського району.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову СТОВ «Світоч» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Карлівського районного суду Полтавської області від 04 березня 2019 року, скасовані.

Додатковим рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року стягнуто із СТОВ «Світоч» на користь державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода К. В. понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року апеляційні скарги СТОВ «Світоч» залишені без задоволенні. Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року та додаткове рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року залишені без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову СТОВ «Світоч», суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, судами зазначено, що вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права оренди не може бути звернена лише до власника земельної ділянки, яким передано майно в оренду іншому орендареві.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності заявлених вимог.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення із СТОВ «Світоч» на користь державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода К. В. витрат на професійну правничу допомогу, суди дійшли висновку, що вказана сума відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді.

22 квітня 2022 року СТОВ «Світоч» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року, додаткове рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Проте, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року, додаткове рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» до ОСОБА_1 , державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховода Костянтина Вікторовича, треті особи: Фермерське господарство «Кумечко», державний реєстратор Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб Марина Сергіївна, про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» про визнання окремих положень договору оренди землі недійсними повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак