Справа № 462/571/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2022 року Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючого судді - Румілової Н.М., при секретарі Грунику Ю.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення Фізико-хімії горючих копалин Інституту фізико-органічної хімії та вуглехімії ім.Л.М.Литвиненка Національної академії наук України про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 2.02.2022 року звернулась до суду з позовом, який був уточнений, в якому зазначила, що вона була призначена на посаду старшого наукового співробітника Відділення Фізико-хімії горючих копалин Інституту фізико-органічної хімії та вуглехімії ім.Л.М.Литвиненка Національної академії наук України. 10 жовтня 2021 року Президія Національної академії наук України прийняла розпорядження №515 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COV1D-19, яким керівникам наукових установ та закладів вищої освіти НАН країни доручено забезпечити повідомлення працівників очолюваних ними наукових установ та закладів вищої освіти під розпис про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COV1D-19 до 07 листопада 2021року. Її ознайомлено з даним розпорядженням. У розпорядженні зазначено, що слід попередити працівників, що починаючи з 08.11.2021 року у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COV1D-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення вони будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно до ст.46 КЗпПУ до проходження ними щеплення. 16 грудня вона вийшла на роботу після того перебувала на лікарняному під час відпустки та отримала наказ про відсторонення за №14 від 16 грудня 2021 року за неподання копії сертифікату профілактичного щеплення проти COV1D-19 без збереження відпустки. Вважає, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень, оскільки розпорядження Президії НАН України за №515 не містить прямої вказівки на негайне відсторонення, термінів і порядку самої процедури відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COV1D-19. Просить скасувати наказ відповідача №14 від 16 грудня 2021 року про її відсторонення та виплатити їй середній заробіток за час відсторонення від роботи з 16 грудня 2021 року до дня фактичного допуску до виконання посадових обов`язків, виходячи з середньоденного заробітку 938грн.47 коп.

Ухвалою суду визначено здійснювати судовий розгляд справи за данним позовом в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно до якої позовні вимоги не визнає, просив відмовити у позові. Окрім того, зазначив, що за наказом №5 від 28 лютого 2022 року позивач з 01.03.2022 року поновлена на роботі згідно до наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 №380.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.3ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що позивачка знаходиться у трудових відносинах з відповідачем, є старшим науковим співробітником відділу ХБТГК.

Відповідно до Розпорядження № 515 від 13 жовтня 2021 р. «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», вказується, що з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби керівникам наукових установ і закладів вищої освіти необхідно забезпечити: 1. Повідомлення працівників очолюваних ними установ під розпис про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до 07.11.2021 р. В пункті 1.2 зазначеного вище розпорядження вказано на необхідність попередження працівників. що починаючи з 08.11.2021 р. у разі відсутності профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення вони будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно зі статтею 46 Кодексу законів про працю України до проходження ними щеплення.

Позивач була попереджена під підпис про необхідність щеплення та відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19, про що не заперечувала позивач в своїй позовній заяві.

Наказом №14 від 16 грудня 2021 року позивач відсторонена від роботи наукового співробітника відділу ХБТГК, яка не подала копію сертифікату профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом.

Конституція України визначила зміст права на працю відповідно до міжнародних стандартів, зокрема відповідно до Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 р.), де проголошено право на працю і захист від безробіття, Міжнародного Пакту про економічні, соціальні та культурні права (ООН, 1966 p.), де гарантовано право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та інших міжнародних правових актів, в яких закріплено права людини на працю.

Так, статтею 43 Конституції України закріплено право громадян України на працю. Цією нормою Основного закону визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право людини на працю, проголошене Конституцією України, набуває подальшої конкретизації у галузевому законодавстві, яке становить систему юридичних норм і утворюють окрему галузь права, - трудове право. Ці норми, окрім закріпленого права на працю громадянина, також передбачають певні обов`язки при здійсненні цього права і покладають певні обов`язки не лише на державу, а також і на роботодавця та на самого працівника.

Зокрема, держава встановлює мінімальний розмір оплати праці, створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації (ст. 2 КЗпП). Роботодавець зобов`язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці (ст. 153 КЗпП), а працівник зобов`язаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; співробітничати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних та нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров`ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або посадову особу (у ст. 159 КЗпП).

Тобто, право громадянина на працю гарантовано міжнародним та національним законодавством, проте воно реалізується громадянином шляхом дотримання та виконання певних умов та правил, які створені державою, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів держави, роботодавця, інших працівників та суспільства загалом.

На цьому також наголошував Конституційний Суд України у Рішенні від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, де у п. 3 мотивувальної частини зазначив, що право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права.

Іншими словами, реалізація громадянами гарантованого державною права на працю відбувається з дотриманням певних умов та правил, які є однаковими для всіх працівників і наявність визначених законодавством умов (вимог) до працівника не свідчить про порушення його конституційного права на працю, а лише вказує на спеціальний порядок його реалізації та збереження.

Одним з гарантованих людині та громадянину Конституцією України прав, є право на охорону здоров`я.

Стаття 3 Конституції України закріплює, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. А у статті 49 вказано, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Водночас, статтею 27 Основного закону визначено обов`язок держави - захищати життя людини.

Право людини на здоров`я належить до групи невід`ємних прав і природньо, що законодавець приділив увагу його конституційному забезпеченню вже у перших статтях розділу Конституції.

Право на життя захищається також статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому згідно зі сталою практикою ЄСПЛ це право вважається порушеним не тільки у разі позбавлення життя, але і при серйозних пошкодженнях організму людини, які не спричинили його смерть, але представляли серйозну загрозу його життю. Держава повинна не тільки утримуватися від умисного позбавлення людини життя, але і дотримуватися позитивного зобов`язання захищати життя людини від посягань третіх осіб або від ризику хвороби, яка може спричинити смерть.

Зокрема у рішенні Центр правових ресурсів від імені Валентина Кампеану проти Румунії (§ 130) ЄСПЛ вказав, що покладене статтею 2 на державу позитивне зобов`язання вживати необхідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією, застосовується у рамках будь-якої діяльності, незалежно від того, чи є вона публічною, якщо вона може стосуватись права на життя.

Також ЄСПЛ у цьому рішенні наголошує, що це особливо стосується випадків, коли здатність пацієнта доглядати за собою обмежена; стосовно шкільного керівництва, яке зобов`язане захищати здоров`я і добробут учнів, особливо маленьких дітей, які є особливо уразливими і перебувають виключно під його контролем, або ж, подібним чином, стосовно медичного догляду і допомоги, які надаються маленьким дітям, котрі постійно перебувають у державних закладах.

Більше того, Європейська соціальна хартія, яка ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006 у статті 11 передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або у спiвробiтництвi з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб, серед іншого запобігати, у міру можливості, епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам.

Аналіз вищенаведеного свідчить, що на державу покладено позитивний обов`язок щодо захисту права на охорону здоров`я, який реалізується зокрема через прийняття належного законодавства, яке повинно бути не формальним, а ефективним для захисту права людини на охорону здоров`я, в тому числі й щодо запобігання епідемічним захворюванням.

Причому, міжнародне законодавство не містить ані заборони на вакцинацію, ані обов`язку її проведення. А держав, які приєдналися до відповідних міжнародних актів самостійно повинні вирішувати питання обов`язковості чи необов`язковості вакцинації і тому, у різних країнах є різні підходи до вакцинації громадян.

Так, у деяких європейських країнах (Австрія, Німеччина, Іспанія, Великобританія тощо) немає обов`язку робити вакцинацію. В інших країнах є обов`язок вакцинуватися (Бельгія, Латвія). Однак, як правило, для більшості європейських країн характерно використання комбінованого підходу до вакцинації, тобто вакцинація рекомендована для всього населення, але для деяких його категорій є обов`язковою.

Такий комбінований підхід запроваджено і в Україні, яка з метою виконання свого позитивного зобов`язання прийняла ряд нормативно-правових актів, які деталізують відповідні статті Конституції України і міжнародного права та забезпечують захист права людини і громадянина на охорону здоров`я. Такими, зокрема, є Закони України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «;Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», деякі підзаконні нормативно-правові акти.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. А у статті 30 цього закону передбачено, що, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

Обов`язок громадян України робити щеплення у передбачених законодавством випадках міститься і у ст. 5 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення». А стаття 27 цього закону визначає, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у статті 12 визначено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Відтак, держава Україна, виконуючи своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення захисту життя людини від ризику хвороби, яка може спричинити смерть, визначила як обов`язкову вакцинацію для певного кола осіб у певних випадках та від певних захворювань. Таким випадком, зокрема, є окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Таким чином, право на охорону здоров`я та право на працю є взаємопов`язаними, і право на охорону здоров`я виступає основою при реалізації права на працю, а суб`єктивне право громадянина на працю реалізується з дотриманням права на охорону здоров`я інших громадян. І виконання державою свого позитивного обов`язку щодо захисту права громадян на охорону здоров`я не призводить до порушення права на працю окремих громадян.

ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей.

В цій же постанові Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

За таких обставин суд вважає, що порушення права позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, відсутнє, оскільки вона працює на посаді старшим науковим співробітником, викладача, що підтверджується копією трудової книжки та вказана посада віднесена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Вимога вакцинації і відсторонення позивачки від роботи через відсутність такої з метою запобігання захворюванню не становить будь-якого обмеження чи втручання у право позивачки на працю, оскільки щеплення працівника, у визначених законом випадках, є умовою реалізації ним права на працю. Водночас відсторонення від роботи працівника, який відмовився від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку визначеному законом є правомірним заходом, який гарантує забезпечення права на охорону здоров`я та безпечні умови праці інших працівників і до порушення права на працю не призводить.

Водночас, позивачка не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Обов`язкова вакцинація для певних категорій працівників чітко передбачена національним законом, а саме ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 5 та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Суд також зауважує, що законодавство надавало право позивачці відмовитися від вакцинації при умові наявності медичних протипоказань.

У частині 2 статті 8 Конвенції перелічено законні випадки, які можуть виправдовувати порушення прав: "в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Втручання у право позивачки сприяло законній меті, а саме захисту її здоров`я та захисту прав і свобод інших осіб. Тому, вимога про необхідність вакцинації сприяла законній меті, яка визначена у статті 8 Конвенції.

Щодо доводів позивачки про відсутність окремого порядку та процедури відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Дана норма права передбачає випадки відсторонення працівника від роботи, а також відсилає до законодавства, яке може передбачати інші випадки, коли працівник може бути відстороненим.

Таким випадком є, зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де у статті 12 визначено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Крім того, вжитий у ст. 46 КЗпП України термін «законодавством», охоплює не лише закони, а й підзаконні нормативно-правові акти, у яких визначені підстави для відсторонення працівника.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року №12-рп/98 розтлумачено термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Таким чином, в розумінні статті 46 КЗпП України, випадки для відсторонення працівника від роботи можуть бути визначені також і постановами Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у п. 41-6 зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити зокрема відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відтак, з огляду на відмову позивачки здійснити профілактичне щеплення проти COVID-19 у роботодавця навіть не було права приймати рішення про відсторонення чи не відсторонення такого працівника, позаяк роботодавець був зобов`язаний вжити заходів щодо відсторонення такого працівника.

Доводи позивачки не дають підстав для висновку про її порушене право, а відповідно і необхідність його захисту.

У задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки за нею позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини.

Суд також враховує, що позивач допущена до роботи з 01.03.2022 року на підставі наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 №380.

За наведених підстав, вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи також не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Так як під час відсторонення працівник тимчасово не виконує роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12,13, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділення Фізико-хімії горючих копалин Інституту фізико-органічної хімії та вуглехімії ім.Л.М.Литвиненка Національної академії наук України про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.М.Румілова