Справа №442/1191/22
Провадження №2/442/589/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Грицай М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 20.07.2021, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирецькою М.М. за реєстровим № 687, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №212. У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який не є членом її сім`ї, а також не є членом сім`ї попередньої власниці будинку. З моменту його реєстрації він у будинку не проживав, що підтверджується актом Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 26.01.2022. Відповідач постійно проживає в Іспанії. Проте, позивач не може реалізувати своє право власності на будинок, а саме розпорядитися належним їй майном у визначений законом спосіб, оскільки формальна прописка ОСОБА_2 за вказаною адресою є перешкодою в оформленні субсидій на комунальні послуги. Зважаючи на вищенаведене, просить суд позов задоволити.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_3 є власником житла за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2021, зареєстрований в реєстрі за №687, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.07.2021.

Згідно п.п. 1.1, 1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 20.07.2021 за цим договором продавець - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передає, а покупець - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приймає у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку, та сплачує продавцеві за зазначене нерухоме майно грошові кошти згідно з домовленістю, встановленою цим договором. Місце розташування житлового будинку та земельної ділянки: АДРЕСА_1 .

З 03.08.2017 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, наданою 10.03.2022 відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Львівській області.

Згідно будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_2 місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано за вказаною адресою.

Відповідно до акту Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 26.01.2022, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає у вказаному будинку з вересня 2017 року.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями ч. 1 та ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Верховний Суд України у постанові від 02.03.2016 у справі №6-14цс16 висловив правову позицію та зазначив, що житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 за № 2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 у справі №336/1773/17.

Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з вересня 2017 року, факт реєстрації останнього у вказаному будинку порушує права позивача, як власника будинку, на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" на користь позивача необхідно стягнути судовий збір із відповідача у розмірі, сплаченому ним при поданні позовної заяви.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 992,40 грн сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 03.05.2022.

Суддя Марія Грицай