Провадження № 2/742/243/22
Єдиний унікальний № 742/4289/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Короткої А.О.,

при секретарі судових засідань Богуш Л.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивачки адвокат Зарічна Лариса Анатоліївна, до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокатом Зарічною Л.А. подано до суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на цю Ѕ частину житлового будинку, а також стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати по справі.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з 18.07.1981 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 13.08.2009 року був розірваний.

За час спільного проживання в шлюбі подружжям було набуте нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , проте у правовстановлюючих документах ОСОБА_2 зазначений одноособовим власником даного житлового будинку.

З часу будівництва вказаного будинку та до часу виникнення спірних відносин, що мали місце 17.10.2021 року, коли відповідач побив позивачку та вигнав її з будинку, незважаючи на юридичне розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати разом, що підтверджується відповідними записами у домовій книзі.

Як зазначає в позові ОСОБА_1 , з моменту розірвання шлюбу жоден із подружжя не вчиняв дій, які порушували або заперечували права іншого співвласника, тому позивачка не знала і не могла знати про такі порушення, у зв`язку з чим позовна давність в даному випадку не обчислюється, а факт розлучення не свідчить про порушення права власності.

Проте на даний час відповідач заперечує факт виникнення права спільної сумісної власності на вказане спільно набуте нерухоме майно та стверджує, що будинок належать лише йому на праві особистої приватної власності та застосувавши силу і завдавши тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , вигнав її з житла.

Зважаючи на те, що вказаний будинок був надбаний та збудований сторонами у період шлюбу та за спільні кошти, на переконання позивачки, такий являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто в рівних частинах є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хоча документально будинок і оформлений лише на ім`я відповідача, а оскільки згоди на добровільний поділ вказаного вище майна між подружжям досі не досягнуто, та не погоджуючись на припинення права власності на вказаний будинок та отримання грошової компенсації, оскільки ні позивачка, ні відповідач не мають можливості сплатити таку, тому позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом, так як у позасудовому порядку вирішити цей спір неможливо.

У підготовче судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, проте остання завчасно подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.п.28-29).

Відповідач не з`явився до суду також, проте відповідно до адресованої суду письмової заяви позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності (а.п.26).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Положеннями ст.200 ЦПК України передбачено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги беззаперечно підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

Так, достовірно встановленим фактом є те що сторони перебували у юридичному шлюбі у період з 18.07.1981 року по 13.08.2009 року, що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.п.10).

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого 24.09.1993 року на підставі рішення виконкому Прилуцької районної ради народних депутатів №44 від 28.02.1989 року, ОСОБА_2 на праві особистої власності належить житловий будинок з належною частиною господарсько-побутових споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.п.7), що також підтверджується копією довідки №1168 від 30.01.2008 року, виданої КП «Прилуцьким МБТІ» (а.п.6), та копією технічного паспорта на даний будинок (а.п.12-14).

Згідно з копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.01.1996 року значаться прописаними у даному будинку по теперішній час (а.п.8-10).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки від 31.10.2021 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 , ринкова вартість житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,1 м?, станом на 31.10.2021 року складає 208434,00 грн (без ПДВ).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Частинами 1 та 3 ст.355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз ст. 60, 63, 69 СК України та ст.328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , які були збудовані подружжям ОСОБА_4 за спільні кошти у період шлюбу, беззаперечно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визначення у ньому частки кожного з них є цілком можливим.

Задовольняючи даний позов, суд також враховує те, що у відповідності до приписів частини четвертої ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 визнані відповідачем безумовно, тому підлягають до задоволення без з`ясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

Роз`яснюючи положення процесуального закону, які визначають дії суду при визнанні позову відповідачем Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 24 постанови від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Тож, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд приходить до єдино можливого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також частиною першою ст.142 ЦПК України та частиною третьою ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на вказані норми, позивачці слід повернути з державного бюджету суму у розмірі 521,10 грн сплаченого нею судового збору.

Беручи до уваги те, що відповідач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), а відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, то решту суми понесених ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору відповідно у сумі 521,10 грн їй слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі наведеного та ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.15, 319, 321, 325, 328, 331, 355, 368, 372 ЦК України, ст.57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, керуючись ст.2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 142, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), представник позивачки адвокат Зарічна Лариса Анатоліївна (адреса: пров.Прорізний, буд.1-А, м.Прилуки, Чернігівська область), до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на майно подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на цю Ѕ частину житлового будинку.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову відповідно до квитанції №П1830636 від 03.11.2021 року, у сумі 521 (п`ятсот двадцять одна) гривня 10 копійок, а інші 50 відсотків судового збору, сплаченого ОСОБА_1 при поданні позову відповідно до квитанції №П1830636 від 03.11.2021 року, у сумі 521 (п`ятсот двадцять одна) гривня 10 копійок компенсувати їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.02.2022 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Анна КОРОТКА