Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 278/2355/16-ц

провадження № 61-3822св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року у складі судді Зубчук І. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком (далі - АКБ) «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «ОТП Банк», укладено кредитний договір № CNL-001/088/2006 про надання кредиту у сумі 35 000 євро строком до 16 травня 2018 року.

27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № ML-010/344/2008 про надання кредиту у сумі 51 000 доларів США строком до 27 серпня 2018 року.

27 серпня 2008 року для забезпечення виконання за кредитним договором № ML-010/344/2008 укладено договір поруки № SR-010/344/2008 згідно з яким ОСОБА_2 виступила поручителем за виконання умов вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1

07 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, зокрема, щодо вказаних кредитних договорів.

Умови договорів відповідачі належно не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006 у розмірі 26 477,56 євро, що згідно з офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ), станом на 05 серпня 2016 року, становить 731 506,14 грн та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008 у розмірі 18 309,71 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ, станом на 05 серпня 2016 року, становить 454 245,60 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання частково недійсним договору факторингу.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має генеральної ліцензії на вчинення валютних операцій, відсутні платіжні документи щодо сплати ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ПАТ «ОТП Банк» коштів за відступленими вимогами.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним вказаний договір факторингу у частині передачі права вимоги за укладеними ним кредитними договорами з підстав, передбачених статтями 203, 215, 227 ЦК України.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 рокупозов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008 у розмірі 18 309,71 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 05 серпня 2016 року еквівалентно 454 245,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі допустили неналежне виконання зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, тому позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості підлягають задоволенню у частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008, що підтверджено належними письмовими доказами.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006, оскільки позивачем не надано письмових доказів про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ЗАТ «ОТП Банк».

При цьому, суд вважав, що відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору факторингу недійсним, оскільки під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач ОСОБА_1 не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору від 07 листопада 2014 року, що є його процесуальним обов`язком.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишено без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір факторингу від 07 листопада 2014 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення права вимоги за кредитними договорами від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006 та від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало суду генеральну та/або індивідуальну ліцензію НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою та не посилалось на її наявність. За таких обставин договір факторингу у частині передачі права вимоги за спірними валютними кредитними договорами є недійсним і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право вимоги за цими договорами. Вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006 не підлягає задоволенню з викладених підстав. Висновок суду першої інстанції про часткову обґрунтованість первісного позову і безпідставність зустрічного позову суперечить обставинам справи і не відповідає нормам матеріального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що необхідно відступити від висновку Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (провадження № 61-2309св18), на який послався суд апеляційної інстанції та який вважає незаконним, таким що суперечить положенням законодавства України, а також практиці Верховного Суду.

Вважає, що для надання послуг з факторингу не потрібна була ліцензія на час укладання договору факторингу 07 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо відступлення права вимоги, зокрема за кредитними договорами з відповідачами. Право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на здійснення такої фінансової послуги, як факторинг, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року.

Вказує, що апеляційним судом взагалі не надано жодної правової оцінки судовому рішенню суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги у частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У травні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду аналогічні за змістом відзиви на касаційну скаргу, в яких заперечують щодо її доводів, вважають скаргу необґрунтованою, а оскаржуване судове рішення правильним та законним, тому просять залишити касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

23 квітня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 травня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» укладено кредитний договір № CNL-001/088/2006 про надання кредиту у сумі 35 000 євро з терміном повернення кредиту до 16 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-010/344/2008 про надання кредиту у сумі 51 000 доларів США строком до 27 серпня 2018 року, поручителем за яким є ОСОБА_2

27 серпня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором № ML-010/344/2008 між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-010/344/2008, згідно з яким остання стала поручителем за виконання умов вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1

07 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу. У тому числі, відступлено право вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008.

Станом на 05 серпня 2016 року, за розрахунком банку, заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006 становить 26 477,56 євро, що еквівалентно 731 506,14 грн за курсом Національного банку України, з яких: 24 679,78 євро (681 838,15 грн) - заборгованість за тілом кредиту; 1 797,78 євро (49 667,99 грн) - заборгованість за відсотками.

Станом на 05 серпня 2016 року, за розрахунком банку, ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № МL-010/344/2008 у розмірі 18 309,71 доларів США, що еквівалентно 454 245,6 грн, з яких: 15 898,1 доларів США (419 224,96 грн) - заборгованість за тілом кредиту; 1 411,61 доларів США (35 020,63 грн) - заборгованість за відсотками.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11, що був застосований апеляційним судом в оскаржуваній постанові (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що банк належно виконав свої зобов`язання за кредитним договором № МL-010/344/2008, а боржник допустив неналежне виконання зобов`язань, у зв`язку із чим утворилась заявлена банком заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке є правонаступником ПАТ «ОТП Банк» за цим кредитним договором.

При цьому, суд відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006, оскільки позивачем не надано письмових доказів про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, четверта статті 202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Перевіривши доводи зустрічного позову ОСОБА_1 , дослідивши надані докази та обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору факторингу недійсним, оскільки під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а ОСОБА_1 не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору від 07 листопада 2014 року, що було його процесуальним обов`язком.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, відмовляючи повністю у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало суду генеральну та/або індивідуальну ліцензію НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою та не посилалось на її наявність, тому договір факторингу у частині передачі права вимоги за спірними валютними кредитними договорами є недійсним і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право вимоги за ними.

При цьому, суд апеляційної інстанції послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (провадження№ 61-2309св18).

Проте, з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

Оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, на момент укладення договору факторингу (07 листопада 2014 року) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу, і вказані обставини не були спростовані позивачами за зустрічним позовом під час розгляду справи, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів про відсутність у ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на укладення договору факторингу.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження

№ 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20).

За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) під «валютними операціями» слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частиною другою статті 2, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У пункті 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами в) та г) передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету № 15-93).

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення вказаного договору іноземна валюта не використовувалась, як засіб платежу.

Колегія суддів вважає помилковим посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (провадження № 61-2309св18), оскільки у справі, яка переглядається установлено, що під час укладення оспорюваного позивачем договору факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснювало валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, в тому числі не використовувало іноземну валюту, як засіб платежу.

Законом встановлені певні обмеження, в тому числі в частині необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, у разі укладення певних видів цивільно-правових договорів в іноземній валюті, зокрема кредитних.

Пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297 (далі - Положення про надання генеральних ліцензій), небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.

Наведене вище Положення про надання генеральних ліцензій містить застереження, яке зводиться до того, що небанківська фінансова установа має право надавати фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету № 15-93.

Проте у справі, яка переглядається установлено, що укладений між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір факторингу не містить ознак валютної операції, сторонами вказаного договору не використовувалась іноземна валюта, як засіб платежу, а ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що товариство не надало суду доказів відступлення права вимоги за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006, з посиланням на те, що ця обставина не спростовувалася сторонами, тому не підлягала доказуванню, з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно вказав, що ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» не довів переходу права вимоги за кредитним договором від 16 травня 2006 року № CNL-001/088/2006, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, не надавши суду відповідних письмових доказів

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог банку та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Згідно із частинами першою, сьомою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ставка, що була сплачена ТОВ «ОТП Факторинг Україна» при поданні касаційної скарги в частині, пропорційній до задоволених судом першої інстанції вимог, складала 14 729,77 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, тому вказана сума коштів підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь, оскільки колегія суддів скасовує судове рішення апеляційного суду та залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги товариства було задоволено частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року скасувати.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 14 729 (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять дев`ять) гривень 77 (сімдесят сім) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк