04.04.2022 Єдиний унікальний номер 205/590/22
Єдиний унікальний номер 205/590/22
Провадження № 2/205/1516/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 січня 2022 року засобами поштового зв`язку направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача АТ «ДЕВЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, який надійшло до суду 24 січня 2022 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року розгляд справи було відкладено і призначено розгляд на 04 квітня 2022 року.

Позивач у позовній заяві посилався на те, що він з 04 червня 2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті воєнізованої команди. 02 вересня 2019 року трудовий договір було розірвано на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На час звільнення розрахунок по заборгованості із заробітної плати з позивачем проведено не було. На теперішній час нарахована заробітна палата ДП «ДЕВЗ» позивачеві не виплачена та становить 33 038 грн. 57 коп. У зв`язку з тим, що розрахунок по заборгованості із заробітної плати з ним проведено не було, йому має бути виплачений середній заробіток за час затримки у розмірі 113 062 грн. 40 коп. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 038 грн. 57 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 113 062 грн. 40 коп., інфляційні збитки у розмірі 5 576 грн. 01 коп., три відсотки річних у розмірі 2 283 грн. 75 коп., а також моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідачеві ДП «ДЕВЗ» у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 13 від 04 червня 2010 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування» на посаду контролера в окрему воєнізовану команду КПП (а.с. 14).

02 вересня 2019 року трудовий договір між ОСОБА_1 і ДП «ДЕВЗ» було припинено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 14 оберт).

Згідно із довідкою № 6 від 15 січня 2021 року, заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем станом на 15 січня 2021 року становить 33 038 гривень 57 коп., з яких за: грудень 2017 року 3 479 грн. 75 коп., лютий 2018 року 3 346 грн. 54 коп., липень 2018 року 3 292 грн. 25 коп., квітень 2019 року 3 712 грн. 50 коп., травень 2019 року 3 997 грн. 67 коп., червень 2019 року 3 310 грн. 81 коп., липень 2019 року 3 737 грн. 39 коп., серпень 2019 року 3 676 грн. 01 коп., вересень 2019 року 4 455 грн. 56 коп., жовтень 2019 року 30 грн. 09 коп. (а.с. 15).

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у його діях вини.

Аналогічні роз`яснення містить п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

За правилом пункту 8 даної постанови Кабінету Міністрів України нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Останнім робочим днем ОСОБА_1 було 02 вересня 2019 року. Таким чином, для обчислення середньоденної заробітної плати підлягає двомісячний період, що передував звільненню, а саме з період з 02 липня 2019 року по 02 вересня 2019 року.

Відповідно до довідки про заборгованість заробітної плати № 6 від 15 січня 2021 року, заробітна плата за вказаний період склала 7 413 грн. 40 коп. (3 737 грн. 39 коп. + 3 676 грн. 01 коп. = 7 413 грн. 40 коп.). Кількість робочих днів у липні 2019 року 23, у серпні 2019 року 21. 7 413 грн. 40 коп. / 44 робочих дні = 168 грн. 49 коп.

Сума середньоденної заробітної плати позивача становить 168 грн. 49 коп.

Оскільки відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати, що належить позивачеві, то суд вважає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає з 03 вересня 2019 року (перший робочий день після звільнення) по 19 січня 2022 року (день звернення з позовом до суду) 594 робочі дні х 168 грн. 49 коп. = 100 008 грн. 06 коп., що розраховується наступним чином.

Позивача було звільнено 02 вересня 2019 року. Денний заробіток складає 168 грн. 49 коп. Кількість робочих днів за вересень 2019 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., жовтень 2019 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., листопад 2019 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., грудень 2019 року 21 день х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., січень 2020 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., лютий 2020 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., березень 2020 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., квітень 2020 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., травень 2020 року 19 х 168 грн. 49 коп. = 3 201 грн. 31 коп., червень 2020 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., липень 2020 року 23 х 168 грн. 49 коп. = 3 875 грн. 27 коп., серпень 2020 року 20 х 168 грн. 49 коп., вересень 2020 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., жовтень 2020 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., листопад 2020 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., грудень 2020 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., січень 2021 року 19 х 168 грн. 49 коп., лютий 2021 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., березень 2021 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., квітень 2021 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., травень 2021 року 18 х 168 грн. 49 коп., червень 2021 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., липень 2021 року 22 х 168 грн. 49 коп., серпень 2021 року 21 х 168 грн. 49 коп. = 3 538 грн. 29 коп., вересень 2021 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., жовтень 2021 року 20 х 168 грн. 49 коп. = 3 369 грн. 80 коп., листопад 2021 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., грудень 2021 року 22 х 168 грн. 49 коп. = 3 706 грн. 78 коп., січень 2022 року 11 х 168 грн. 49 коп., а всього за період з 03 вересня 2019 року по 19 січня 2022 року 100 083 грн. 06 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 2 283 грн. 76 коп. та інфляційних втрат у розмірі 5 576 грн. 01 коп., суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України не може бути застосована до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини.

Предметом позову у даній справі є нарахована, але не виплачена заробітна плата працівникові при його звільненні. Підставою позову ОСОБА_1 вказує на порушення роботодавцем обов`язку із виплати працівникові при звільненні нарахованої заробітної плати. Тобто, правовідносини, які склалися між сторонами регулюються нормами КЗпП України. Тому Нозі Р.І. у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень, суд виходить з наступного.

Одним із способів захисту трудових прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також ч. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснює, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із невиплатою йому при звільненні заробітної плати.

Визначаючи розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує те, що невиплата позивачеві заробітної плати сталась з вини відповідача, що порушує її законні права та інтереси, а також враховує той факт, що з вини відповідача ОСОБА_1 був позбавлений грошових коштів та у зв`язку з цим зазнав негативних емоцій та стресу, а також був вимушений докласти додаткових зусиль для свого матеріального забезпечення.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачеві моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним та нічим не доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягнення з відповідача 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір.

Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 020 грн. 84 коп. (102 083 грн. 06 коп. х 1 409 грн. 24 коп. : 140 922 грн. 16 коп. = 1 020 грн. 84 коп.).

Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з АТ «ДЕВЗ» на користь ОСОБА_1 , складає 136 142 грн. 47 коп. (102 083 грн. 06 коп. + 1 020 грн. 84 коп. + 33 038 грн. 57 коп. = 136 142 грн. 47 коп.).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 33 038 грн. 57 коп. 1% ціни позову становить 330 грн. 38 коп. (33 038 грн. 57 коп. / 100% = 330 грн. 38 коп.), що є менше від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992 гривень 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч.ч. 1, 2 с. 94, ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ч.ч. 1, 6 ст. 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч. 4 ст. 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Дніпровський електровозобудівний завод» (юридична адреса: 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 038 (тридцять три тисячі тридцять вісім) гривень 57 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 03 вересня 2019 року по 19 січня 2022 року у розмірі 100 083 (сто тисяч вісімдесят три) гривні 06 коп., з якого підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі, та моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, а всього 136 142 (сто тридцять шість тисяч сто сорок дві) гривні 47 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Дніпровський електровозобудівний завод» (юридична адреса: 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, ) на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: