КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/393/2022
Справа 362/683/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М. в м. Васильків 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, просила визнати спільною сумісною власністю майно, набуте подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за час шлюбу, а саме автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на даний автомобіль шляхом виділення ОСОБА_2 ⅓ частки автомобіля із спільної сумісної власності та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 41339,28 грн., що становить ⅓ частину вартості даного автомобіля.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 11 серпня 2007 року по 11 жовтня 2018 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в якому народжено дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування в шлюбі сторони придбали у власність автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на відповідача. В зв`язку з тим, що сторони після розірвання шлюбу не підтримують дружніх відносин та майже не спілкуються, вони не можуть добровільно поділити вказане майно. Враховуючи, що дитина сторін проживає разом з відповідачем, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини позивачу не надає, при поділі майна слід відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за позивачем право власності на ⅔ частини вказаного автомобіля. При цьому, оскільки автомобіль є неподільною річчю, а позивачу для нормального матеріального забезпечення дитини необхідно їздити на автотранспорті, вважала за необхідне виділити їй у власність автомобіль, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 41339,28 грн., що відповідає ⅓ частині вартості автомобіля згідно звіту № 007/20 про оцінку транспортного засобу.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року позов частково задоволено, визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на Ѕ частину автомобіля, в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вважала, що судом правильно встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами син проживає з позивачем, та перебуває на повному її утриманні. В свою чергу, висновок суду про те, що доказів, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні сина суду надано не було є неправильним, а тому суд дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, що і стало причиною ухвалення судом незаконного, на думку позивача, рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, що підлягає скасуванню.

Зазначала, що відповідно до ст. 206 ЦПК України визнання позову відповідачем є беззаперечною підставою для його задоволення, а тим більше визнання відповідачем позову відбулось на законній підставі, не суперечить закону і не порушує права та інтереси інших осіб, а навпаки прийнято в інтересах малолітньої дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позову, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

В зазначеній частині рішення суду першої інстанції даним вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнаючи автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнаючи в порядку поділу майна право власності за кожним право власності на Ѕ частину автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний транспортний засіб придбано під час зареєстрованого шлюбу, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні сина, крім того, позивачем не внесено грошової суми на депозитний рахунок суду, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини та реального поділу майна.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 11 серпня 2007 року (а. с. 12).

В даному шлюбі народжено дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

04 вересня 2013 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 (а. с. 14).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2018 року в справі № 373/2000/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 224, розірвано (а. с. 15 - 16).

На а. с. 17 - 25 наявна копія звіту № 007/20 від 25 січня 2020 року про оцінку колісного транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 , згідно якого ринкова вартість автомобіля MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 на дату оцінки 25 січня 2020 року до пошкодження становить 124017,85 грн.

На а. с. 55 - 57, 125 - 126 наявна заява ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутністю, в якій він визнав позов та не заперечував проти його задоволення. В заяві від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_2 визнавав, що оскільки його та позивача син знаходиться на утриманні позивача і найближчим часом в нього не буде можливості надавати дитині матеріальну допомогу, автомобіль слід визнати за позивачем для належного забезпечення та утримання дитини ОСОБА_4 .

На а. с. 66 - 69 знаходиться знеособлена копія ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року в справі № 761/36393/17, якою накладено арешт на тимчасове вилучене в ході огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 11 жовтня 2017 року майно, а саме автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 та знаходиться на території майданчику тимчасового утримання транспортних засобів.

На а. с. 70 - 82 знаходиться копія вироку Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року в справі № 756/399/18 по обвинуваченню ОСОБА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України; та згідно якого ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; строк покарання рахувати з моменту затримання з 08 квітня 2019 року. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 300000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 42700 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Цивільний позов законного представника ОСОБА_3 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування завданої шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 1860 грн. на місяць до досягнення нею 18 років з моменту смерті ОСОБА_8 , тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рахунок відшкодування заподіяної шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, та 500000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 залишено на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів за адресою АДРЕСА_1 .

На а. с. 83 - 84 знаходиться копія постанови старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 22 серпня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 5982472 на виконання виконавчого листа № 1-кп/756/314/19, виданого 10 липня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва, стягувач ОСОБА_7 .

На а. с. 85 - 86 знаходиться копія постанови старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 27 листопада 2017 року про арешт майна боржника ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_7 .

На а. с. 87 знаходиться копія вимоги приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова І.В. від 19 травня 2020 року на ім`я ГУНП в м. Києві про вилучення тимчасово затриманого транспортного засобу боржника ОСОБА_2 .

Листом від 19 червня 2020 року ГУНП у м. Києві повідомило приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова І.В., що транспортний засіб 06 травня 2020 року було видано зі спеціального майданчика для збереження транспортного засобу за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 на підставі дозволу старшого слідчого (а. с. 88).

На а. с. 97 наявна копія дозволу ГУНП у м. Києві про видачу автомобіля MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено і дані обставини ніким не оскаржуються, що автомобіль MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 придбано ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 і відтак автомобіль належить до спільної сумісної власності подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Посилаючись на необхідність відступу від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на ⅔ частини спірного автомобіля, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що дитина сторін проживає разом з нею, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Встановивши, що позивачем не надано доказів того, що відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні сина, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для відступлення від засади рівності частин подружжя в праві власності та збільшення частки позивача.

Саме по собі посилання позивача в позові про те, що дитина сторін проживає разом з нею, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, є нічим не підтвердженими припущеннями позивача та правильно були відхилені судом першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 подавалися заяви про визнання позову, обгрунтовані тим, що дитина перебуває на утриманні позивача, і оскільки відповідач перебуває в місцях обмеження волі, в нього найближчим часом не буде можливості надавати дитині матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) зазначено, що: «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах».

Враховуючи, що в матеріалах справи наявна копія вироку Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року в справі № 756/399/18, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а також задоволено цивільні позови потерпілого ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди, подані в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв заяви ОСОБА_2 про визнання позову, оскільки за умов недоведеності обставин, на які посилалася ОСОБА_1 у позові щодо ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, задоволення вимог про відступ від принципу рівності часток в спільному майні подружжя може призвести до порушення прав третьої особи ОСОБА_3 .

За таких обставин апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що спростовуються наявними в справі доказами, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо визнання відповідачем ОСОБА_2 позову як підстави для його задоволення, про відсутність порушення прав, свобод та інтересів інших осіб та відповідність визнання позову інтересам малолітньої дитини.

Апеляційний суд враховує, що заперечуючи проти висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки подружжя з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, позивач ОСОБА_1 не підтверджує свої доводи будь-якими доказами, відтак вони зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону.

За таких обставин, оскільки позивачем не внесено грошової суми на депозитний рахунок суду, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про поділ майна подружжя в ідеальних частках без поділу його в натурі.

Апеляційний суд враховує, що в наведеній частині висновки суду першої інстанції не спростовані будь-якими доводами апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду, зводяться до незгоди зі судовим рішенням та переоцінки доказів, яким було надано належної правової оцінки судом першої інстанції.

В частині задоволення позову про визнання автомобіля MG модель 6, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності на Ѕ частину вказаного майна за кожною зі сторін судове рішення ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року в частині відмови в позові залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.