Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.04.2022 Справа №607/23785/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.,

за участю секретаря с/з - Свергун Т.В., позивача ОСОБА_1 , його представника - Ващука Я.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих незаконною бездіяльністю органу державної влади та службовими особами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих незаконною бездіяльністю органу державної влади та службовими особами, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з державного бюджету України через державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади на його користь матеріальну шкоду в сумі 16 750 грн., та моральну шкоду в сумі 50 000 грн, витрати на проїзд в розмірі 911 грн. 15 коп., завдані неправомірними діями відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), та стягнути з відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 28 липня 2021 року між ним та ФОП ОСОБА_3 , було укладено договір №2514122 на туристичне обслуговування від 28 липня 2021 року, щодо сімейної подорожі до Єгипту в період з 09 серпня 2021 року по 16 серпня 2021 року на чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в готелі Mirage Bay Resort & Aqua Park . Загальна вартість туристичних послуг склала 33500 грн., в яку входить вартість проживання, харчування, переліт та страхування. Вказана грошова сума була оплачена ним 28 липня 2021 року. Проте, 09 серпня 2021 року позивачу було відмовлено у перетині державного кордону у зв`язку з наявністю обмеження у праві виїзду за межі України, згідно постанови Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби у Тернопільській області ВП №50379008 від 26 лютого 2018 року. Через вищезазначені обставини він разом був змушений відмовитися від попередньо оплачених туристичних послуг, внаслідок чого, відповідно до п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Договору про туристичне обслуговування №2514122 від 28 серпня 2021 року, оплачені раніше грошові кошти були втрачені. Вважає, що державним виконавцем не своєчасно скасовано тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України, тому внаслідок бездіяльності державної виконавчої служби йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Зокрема, моральна шкода полягає у немайнових втратах та моральних стражданнях, які виразились у емоційному стресі, які супроводжувались почуттями розгубленості, образи, обурення, безпомічності, негативними переживаннями, тривогою, емоційною напругою та нервозністю, пов`язаних з тим, що не вдалось реалізувати плани полетіти у Єгипет із сім`єю та скористатись плановою щорічною відпусткою.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадженні із викликом сторін.

21 січня 2022 року представником відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що станом на 01 квітня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становила 71953,80 грн. При цьому, згідно заяви стягувача ОСОБА_8 №7707 від 23 квітня 2021 року, станом на 23 квітня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 оплачено повністю. Однак станом на 01 травня 2021 року ОСОБА_1 знову було допущено заборгованість. Також, під час ознайомлення боржника зі змістом постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, державним виконавцем було надано боржнику розрахунки зі сплати виконавчого збору на загальну суму 7195,38 грн., а також постанову про накладення штрафу в розмірі 13512,67 грн. Оскільки заборгованість була погашена 23 квітня 2021 року, боржник не пізніше наступного дня мав погасити вищевказаний штраф, чого позивачем зроблено не було. Крім того, станом на 19 січня 2022 року, у позивача була наявна заборгованість зі сплати аліментів в сумі 14954, 92 грн. Враховуючи те, що з моменту відкриття виконавчого провадження заборгованість жодного разу в повному обсязі оплачено не було, вважає що підстави для скасування тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України були відсутні. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди. Зокрема, ним не надано жодного доказу на підтвердження відвідування психолога або психіатра, доказів проходження реабілітації чи висновку експерта згідно інструкції №53/5 «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень».

Представник відповідача - Державної казначейської служби України, подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між неправомірними діями державного виконавця та матеріальною шкодою, що є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення. Вказує, що позивач мав можливість отримати інформацію стосовно прийняття державним виконавцем постанови про обмеження у праві виїзду за межі України. Крім того, відомості про обмеження у праві виїзду за кордон містяться на сайті Єдиного реєстру боржників. Однак, позивачем не долучено жодних доказів оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця Любого А.В. в ході здійснення виконавчого провадження №50379008. При цьому, відсутність реалізації належних позивачу прав, передбачених ст.ст. 19,74 ЗУ «Про виконавче провадження», не може слугувати підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним винесенням постанови державним виконавцем та завданою шкодою. Крім того, рішенням заступника начальника відділу, начальником 2-го відділу прикордонної служби «Бориспіль-1», окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» капітаном Остимчук К. відмовлено у перетині державного кордону виключно ОСОБА_1 . При цьому, обґрунтувань щодо неможливості скористатись замовленими послугами членами сім`ї позивача не надано. Також позивач не наводить жодних обґрунтувань щодо визначення розміру моральної шкоди. Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, про які зазначає позивач, беручи до уваги, що державним виконавцем вчинялись дії, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що сума заборгованості зі сплати аліментів, яка вказана у розрахунку державного виконавця в сумі 45042, 25 грн. є невірною, надуманою, такою що сформована на припущеннях і не відповідає дійсності. Крім того, надуманою та необґрунтованою вважає суму заборгованості у розмірі 14954,92 грн. станом на 19 січня 2022 року, про яку представник відповідача зазначає у відзиві на позовну заяву. У зв`язку з наведеним, вважає, що державним виконавцем відділу ДВС необґрунтовано вживаються заходи, пов`язані із обчисленням заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 14954,92 грн., заборгованості зі сплати штрафу в розмірі 13512, 67 грн., а також виконавчого збору в розмірі 7195,38 грн.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Савчук А.О. від 09 березня 2016 року відкрито провадження за виконавчим листом № 607/21361/14-ц, виданим 27 січня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з 23 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

З копії розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа №607/21361/14-ц від 27 січня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, станом на 01 березня 2018 року сукупний розмір заборгованості по аліментах складає 36542,25 грн.

Постановою державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Деревянчук Х.О. від 26 лютого 2018 року у ВП № 50379008 встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №607/21361/14-ц від 27 січня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Згідно з постановою старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Туаєвої К.Б. від 12 вересня 2019 року, на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 30% від 45042,25 грн., що становить 13512,67 грн.

28 квітня 2021 року ОСОБА_8 звернулась до начальника Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою від 23 квітня 2021 року, в якій повідомила, що ОСОБА_1 станом на 23 квітня 2021 року борг оплачено повністю. Претензій до боржника не має.

Відповідно розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа №607/21361/14-ц від 27 січня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, станом на травень 2021 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

З договору на туристичне обслуговування №2514122 від 28 липня 2021 року вбачається, що між туристичною компанією в особі ФОП ОСОБА_3 (за дорученням туроператора ОСОБА_10 ) та ОСОБА_1 укладено договір з надання туристичного обслуговування, предметом договору є організація подорожі до Єгипту на 4 особи, готель Mirage Bay Resort & Aqua Park . Загальна вартість послуг згідно вказаного договору складає 33500 грн.

Позивач ОСОБА_1 28 липня 2020 року сплатив 33500 грн. за туристичний тур-пакет в Єгипет для чотирьох чоловік, згідно прихідного ордеру від 28 липня 2021 року.

Крім того, позивачем на підтвердження заявлених вимог подано копію пасажирських квитків.

Згідно рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 09 серпня 2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про зазначену особу відповідно до постанови Тернопільського РВДВС у Тернопільській області ВП №50379008 від 26 лютого 2018 року.

Постановою від 09 серпня 2021 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України, яке було встановлено постановою про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 26 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області, оскільки заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі та станом на 09 серпня 2021 року відсутня.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, не відступаючи від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), зроблено висновок про те, що «…належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав …».

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Верховний Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Підставою позову позивач зазначив бездіяльність та неналежне здійснення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) своїх обов`язків, а саме несвоєчасне скасування тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України, внаслідок чого позивачу були завдані збитки.

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить, зокрема, вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За змістом частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Матеріалами справи підтверджується, що 28 квітня 2021 року до начальника Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою від 23 квітня 2021 року звернулась ОСОБА_8 , в якій повідомила, що ОСОБА_1 станом на 23 квітня 2021 року борг оплачено повністю. Претензій до боржника не має.

Відповідно розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа №607/21361/14-ц від 27 січня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, станом на травень 2021 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Як зазначено у пункті 4 розділу 15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, зокрема, і на підставі відомостей, отриманих із заяв стягувача.

За змістом пункту 19 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.

У разі погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України здійснюється на підставі постанови державного виконавця в порядку, встановленому пунктом 5 розділу IV Порядку, затвердженого наказом Міністерства юстиції Україні, Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 N 256/5/65. Тимчасові обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та користуванні зброєю припиняються на підставі відповідної постанови державного виконавця в порядку, визначеному розділами VII, VIII Порядку, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України від 30.01.2018 N 64/261/5.

З огляду на подану стягувачкою заяву про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів станом на 23 квітня 2021 року, з установленням факту відсутності заборгованості за виконавчим документом у державного виконавця виник обов`язок зі скасування застосованих заходів примусового виконання, до яких належить, зокрема, і обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Проте, державний виконавець, маючи відомості про відсутність заборгованості зі сплати аліментів ще в квітні 2021 року, не виконав визначеного законом обов`язку, не скасував застосованих до боржника обмежень, у зв`язку з чим дії державного виконавця не відповідають Закону України «Про виконавче провадження».

В наслідок неправомірної бездіяльності державного виконавця, 09 серпня 2021 року позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України з підстав наявності в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про його тимчасове обмеження у праві виїзду останнього з України.

Встановлено, що постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України щодо ОСОБА_1 , державним виконавцем винесено лише 09 серпня 2021 року. У постанові зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі та станом на 09 серпня 2021 року відсутня. Таким чином, дії щодо скасування встановленого стосовно боржника обмеження у праві виїзду за межі України державним виконавцем вчинені більше ніж через три місяці після встановлення факту погашення ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів.

Суд відхиляє доводи представника Державної казначейської служби України про те, що позивачем не долучено жодних доказів оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, виходячи із такого.

Вирішення судом цивільно-правових спорів відповідно до вимог статті 19 ЦПК України здійснюється у порядку позовного провадження з дотриманням принципів дизпозитивності та змагальності сторін.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Тобто у межах позову про відшкодування шкоди може бути встановлено невідповідність дій або бездіяльності посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Суд вважає, що законодавством не встановлено обов`язку підтверджувати протиправність дій окремим судовим рішенням, ці обставини можуть бути встановлені, зокрема, у межах розгляду даної справи.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, та від 27 березня 2020 року по справі №915/935/18,

У зв`язку із наявністю тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України позивач відповідно до договору на туристичне обслуговування №2514122 від 28 липня 2021 року не зміг здійснити подорож до Єгипту та перетнути кордон, попри те, що кошти за туристичний тур-пакет в Єгипет позивач сплатив 28 липня 2021 року.

Згідно п.3.2 договору на туристичне обслуговування №2514122 від 28 липня 2021 року (далі-Договір), укладеного між ФОП ОСОБА_3 (турагент) та ОСОБА_1 (турист), турагент не несе відповідальності, якщо рішенням влади чи відповідальних осіб туристу відмовлено в можливості в`їзду чи виїзду внаслідок порушення правопорядку або інших причин. Так само турагент не несе відповідальності, якщо з будь-яких інших причин, які безпосередньо не залежали від турагента, в тому числі з причин хвороби, турист не скористався туристичними послугами. Будь-які компенсації у цих випадках туристу не виплачуються.

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що туроператор не несе відповідальності за відмову туристу у в`їзній візі компетентними організаціями іноземних держав, а також при відмові у виїзді прикордонної служби в зв`язку з заборгованістю перед банком і іншими державними і не державними установами і неможливість, у зв`язку з цим подорожі та не приймає претензії з цих питань. У такому випадку турагент не повертає фактично сплачені грошові кошти за туристичний продукт.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок несвоєчасного виконання вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень працівником відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), позивач був позбавлений можливості виїхати за кордон та зазнав матеріальних збитків, а тому суд доходить висновку, що діями державного виконавця позивачу було завдано матеріальну шкоду.

При цьому, суд зауважує, що безпідставними є доводи представника відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про те, що у ОСОБА_1 була заборгованість зі сплати штрафу та виконавчого збору, оскільки штраф та виконавчий збір не відносяться до періодичних аліментних платежів та наявність заборгованості щодо їх сплати не може бути підставою для обмеження у виїзді за кордон. У зв`язку з наведеним суд критично оцінює наявну в матеріалах справи постанову начальника відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі №02/01 від 12 січня 2022 року «Про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008».

Щодо розміру завданої матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно договору на туристичне обслуговування №2514122 від 28 липня 2021 року, ОСОБА_1 придбав путівку на чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за суму 33500 грн.,

При цьому, рішенням про відмову в перетині державного кодону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 09 серпня 2021 року відмовлено в перетині державного кордону на виїзд з України лише ОСОБА_1 . Згідно довідки вих. №31/01 від 31 січня 2022 року, виданої генеральним директором ТОВ «Джоін Ап!», загальна вартість заявки №2514122 складає 1277,8 доларів США. Кількість осіб по заявці складає 4 (чотири) особи, з них 2 (двоє) дорослих та 2 (двоє) дітей. На одного дорослого вартість туру становить 402,98 доларів США.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, наявні підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди за туристичні послуги у розмірі її спричинення в розрахунку на одну дорослу особу в розмірі 402,98 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти «гривня» згідно курсу НБУ станом на день оплати 10842,58 грн (402,98*26,9060), а також відшкодування вартості квитків на автобус та залізничний транспорт в сумі 911.15 грн., згідно проїзного документа №17612805 від 08 серпня 2021 року та посадочного документа №000В42DB-0FF5-27C7-001 від 09 серпня 2021 року, разом 11753,73 грн.

У зв`язку з наведеним, кошти на користь позивача підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Частиною другою статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.

Позивач зазначає, що внаслідок бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби йому було завдано немайнових втрат та моральних страждань, які виразились у емоційному стресі, які супроводжувались почуттями розгубленості, образи, обурення, безпомічності, негативними переживаннями, тривогою, емоційною напругою та нервозністю, пов`язаних з тим, що не вдалось реалізувати плани полетіти до Єгипту разом із своєю сім`єю, скориставшись плановою щорічною відпусткою. Натомість, на очах родини його було затримано працівниками прикордонної служби, після чого вони тривалий час перебували у м. Бориспіль. Внаслідок цього дружина була дуже розчарована та розгублена, а діти засмучені та плакали, оскільки на цю подорож вони чекали цілий рік та до неї готувались.

Встановлено, що дії/бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із завданням матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що вказані у позовній заяві обставини впливали на душевний стан позивача, змушували його нервувати, порушили його звичайний уклад життя та плани.

У зв`язку з наведеним, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , в тому числі внаслідок необхідності витрат часу та вжиття заходів щодо судового захисту свого права, що викликало у нього психологічне напруження та розчарування в діях державних органів в особі органу державної виконавчої служби, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає що позов в цій частині слід задовольнити частково, тому на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн, оскільки саме такий розмір із врахуванням обставини справи, характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань є обґрунтованим та законним.

Суд не бере до уваги посилання представників відповідачів на відсутність доказів та обґрунтувань, які б підтверджували факт завдання позивачу моральної шкоди, а також незаконність дій органів досудового розслідування, оскільки дані обставини встановлено судом на підставі оцінки наданих сторонами доказів, в силу статей 81,85 ЦПК України.

Також, зважаючи на те, що належним відповідачем у справі є орган ДВС, в задоволенні позову до Державної казначейської служби України слід відмовити.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить із такого.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ващуком Ярославом Сергійовичем укладено Договір про надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано: акт №1 обсягу наданої правничої допомоги по Договору про надання правничої допомоги від 15 грудня 2021 року, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг становить 8000 грн а також ордер адвоката.

Суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, загальна сума витрат на адвокатські послуги, в розмірі 8000 не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Крім того, позивач при зверненні до суду оплатив судовий збір в розмірі 1816 грн, тоді як виходячи із ціни позову - 67661 грн, повинен був сплатити 908 грн, зайво сплачено - 908 грн.

Отже, загальна сума понесених судових витрат пов`язаних з розглядом справи становить 8908 грн.

Судом задоволено позовних вимог на суму 16753,73 грн з заявлених 67661,15 грн, що становить 24,76 %.

В силу статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2205,62 грн (24,76 % від 8908 грн), пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1173, 1174 ЦК України, Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 11753,73 грн. (дванадцять тисяч дев`яносто три) 85 (вісімдесят п`ять) коп. матеріальної шкоди та 5000,00 (п`ять тисяч) грн. моральної шкоди.

В задоволенні позову до Державної Казначейської служби України та решти позовних вимог до відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - відмовити.

Стягнути із відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 2025,62 грн понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вул. Кн. Острозького, 14, м. Тернопіль, код ЄДРПОУ - 40330167.

Відповідач: Державна казначейська служба України: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2022 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк