КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/3487/21

номер провадження: 22-ц/824/2856/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 рокуу складі судді Коренюк А.М., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву № б/н від 31 березня 2014 року, на підставі якої отримала кредитну картку із встановленим лімітом. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 28 січня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 45 899 грн 09 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 35 912 грн 24 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, у розмірі 9 986 грн 85 коп.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника лише повний розмір заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг від 31 березня 2014 року у розмірі 35 912 грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 2 202 грн 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 березня 2014 року у розмірі 35 912 грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп., а всього - 38 182 грн 24 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Також відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що орієнтовний розмір її витрат на правову допомогу становитиме 5 000 грн 00 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у ОСОБА_1 дійсно була кредитна картка АТ КБ «ПриватБанк», якою вона користувалась та своєчасно повертала кредитні кошти, у зв`язку з чим у неї була відсутня заборгованість за кредитним договором. Вказує, що 07 листопада 2018 року біля 5 години ранку незнайомі особи розбили скло у належному їй автомобілі та викрали її гаманець із банківськими картками та телефон. Зазначає, що на місце крадіжки була викликана поліція та вона подала заяву до поліції, де по даному факту було відкрито кримінальне провадження №0009818 від 08 листопада 2018 року. Вказує, що після крадіжки її банківської картки та мобільного телефону від її імені були зняті кошти з кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою Дарницького районного управління поліції у місті Києві від 09 січня 2019 року.

Зазначає, що після викрадення кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк» вона була позбавлена можливості користуватися нею, в тому числі, укладати додаткові угоди з банком, збільшувати ліміт кредитних коштів та розпоряджатися (знімати чи відправляти) кошти, які були на картці. З наданого банком розрахунку вбачається, що після викрадення у неї банківської картки були здійснені ряд операцій із зняття готівки саме 07 листопада 2018 року в банкоматах за різними адресами. Тому вважає, що вона не може нести відповідальність за користування коштами після втрати доступу до банківської картки.

Вказує, що після викрадення банківської картки вона звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк» про її блокування, однак банк продовжував нараховувати відсотки на грошові кошти, які були зняті з її картки невстановленими особами.

АТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 35 912 грн 24 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_1 не повернула у повному обсязі отримані нею кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення права АТ КБ «ПриватБанк», як кредитора, яке підлягає захисту шляхом стягнення із відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 35 912 грн 24 коп., що відповідає межам заявлених позовних вимог.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України,у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачкою ОСОБА_1 , шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачці грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.43), копією паспорта відповідачки (а.с.78-79), розрахунком заборгованості (а.с.6-20), випискою про рух коштів по рахунку відповідачки (а.с.21-40), довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.41) та довідкою про надання відповідачці кредитних карт (а.с.42).

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка не виконала належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання щодо погашення кредиту.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення тіла кредиту дійшов вірних висновків, що відповідачка не повернула у повному обсязі отримані нею кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк», як кредитора, і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Проте, колегія суддів не погоджується із визначеним судом розміром заборгованості за тілом кредиту з таких підстав.

Так, визначаючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 35 912 грн 24 коп., суд першої інстанції керувався наданим банком розрахунком заборгованості та виходив із того, що станом на 28 січня 2021 року заборгованість відповідачки перед банком за тілом кредиту становить 35 912 грн 24 коп.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідачки про те, що такий борг міг виникнути з вини дій певних осіб (особи), оскільки її картку було викрадено.

Так, відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із довідки слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві) від 09 січня 2019 року, доданої відповідачкою до апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до Дарницького УП ГУНП у місті Києві з приводу того, що 07 листопада 2018 року близько 05 год 10 хв. за адресою: місто Київ, вул. Здолбунівська, 7-Б, невстановлена особа шляхом розбиття скла вікна автомобіля марки «Форд», державний номерний знак НОМЕР_1 , проникла до салону автомобіля ОСОБА_1 , звідки викрала особисті речі, а саме, мобільний телефон та банківські картки АТ КБ «ПриватБанк», які належать ОСОБА_1 , з яких у подальшому були зняті грошові кошти, чим спричинили останній матеріального збитку. Дана подія була зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень під № 8361 від 07 листопада 2018 року та відомості внесені до ЄРДР за №0009818 від 08 листопада 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України (а.с.111).

Вказані обставини свідчать про те, що 07 листопада 2018 року мав місце факт здійснення операцій за кредитним рахунком відповідачки, які нею не замовлялися та не оформлялися, що завдало їй шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку вона має безпідставно погашати.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2021 року у справі № 336/3989/19 (провадження № 61-13978св20).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду уваги не звернув та помилково не прийняв до уваги при вирішенні справи заперечення відповідачки про те, що її банківську картку було викрадено, з якої поза її волею було знято з рахунку кошти, та у порушення положень п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України не сприяв відповідачці у наданні нею доказів на підтвердження її заперечень проти позову і не перевірив вказаних обставин.

З деталізованої виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», видно, що 07 листопада 2018 року мало місце п`ять випадків зняття готівкових коштів, що з урахуванням операційних комісій загалом становить 4 481 грн 23 коп.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що зняті 07 листопада 2018 року з карткового рахунку відповідачки грошові кошти у розмірі 4 481 грн 23 коп. не підлягають врахуванню при визначені загального розміру заборгованості за кредитом, оскільки здійснення таких операцій за кредитним рахунком нею не замовлялися та не оформлялися.

Визначаючи розмір боргу за тілом кредиту, колегія суддів враховує наданий банком розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за період з 31 березня 2014 року по 28 січня 2021 року відповідачкою внесено грошові кошти на загальну суму 8 908 грн 21 коп.

При цьому з даного розрахунку заборгованості видно, що банк самостійно відніс частину сплачених ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 186 грн 98 коп. на погашення пені.

Разом з тим, сплата пені (неустойки) укладеним між сторонами договором не погоджено.

Так, у анкеті - заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31 березня 2014 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зі змісту ст.ст. 626, 628 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У статті 1055 ЦК України чітко встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Виходячи зі змісту ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 31 березня 2014 року процентна ставка не зазначена.

Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

На підтвердження факту узгодження між сторонами умов нарахування та сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки (пені), АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (31 березня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 лютого 2021 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).

При цьому, згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки витяг з Тарифів по обслуговуванню кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31 березня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності у вигляді сплати пені (неустойки).

Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилась, погодилась і мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів та відповідальності у вигляді сплати пені (неустойки).

За таких обставин колегія суддів вважає, що у банку не було правових підстав для віднесення сплачених ОСОБА_1 за кредитним договором коштів у розмірі 8 186 грн 98 коп. на погашення пені (неустойки), сплату якої між сторонами не погоджено.

Отже, у даній справі борг за неповернутим кредитом складає різницю між фактичним розміром тіла кредиту у сумі 35 912 грн 24 коп., сумою грошових коштів у розмірі 4 491 грн 23 коп., які були зняті невстановленими особами з банківської картки відповідачки, а також розміром фактично внесених відповідачкою коштів на погашення заборгованості у сумі 8 908 грн 21 коп., що становить суму 22 512 грн 80 коп., яка підлягає стягненню з відповідачки на користь банку.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру тіла кредиту не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, то колегія суддів вважав, що рішення суду в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні, стягнувши із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 512 грн 80 коп.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

13 квітня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Якобчука О.М. про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, в якому вказано, що судовий збір становить 3 153 грн 00 коп., а витрати на професійну правничу допомогу складають 8 000 грн 00 коп. (а.с.129).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі №308/15007/15-ц дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Установлено, що 13 травня 2021 року між ОСОБА_1 (замовник, клієнт) та адвокатським об`єднанням «Харченко та Партнери» (далі - АО «Харченко та Партнери») в особі голови об`єднання Якобчука О.М (виконавець) був укладений договір про надання правової допомоги №13/05, відповідно до пункту 1.1 якого виконавець взяв на себе обов`язки здійснювати представлення інтересів замовника в судах загальної юрисдикції, зокрема, надання комплексної професійної правничої допомоги (вивчення документів, підготовка процесуальних документів до суду, в тому числі, апеляційної скарги запити до правоохоронних органів, участь в судових засіданнях, збирання доказів тощо) під час підготовки та розгляду цивільної справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в Київському апеляційному суді.

Верховний Суд у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.41 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року справі № 904/4507/18, вирішуючи виключну правову проблему стосовно стягнення «гонорару успіху» як додаткової винагороди адвоката за досягнення позитивного рішення у справі, вказала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Оцінюючи рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із такого

У пункті 3.1 договору про надання правової допомоги 13/05 від 13 травня 2021 року сторони домовились, що розмір винагороди (гонорару) виконавця складає 1 500 грн 00 коп. за 1 годину роботи адвоката. У разі задоволення апеляційної скарги замовника виплачується одноразова грошова винагорода (гонорар успіху) в розмірі 2 000 грн 00 коп.

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) від 19 лютого 2022 року за договором про надання правової допомоги №13/05 від 13 травня 2021 року всього АО «Харченко та Партнери» надано ОСОБА_1 послуг на суму 8 000 грн 00 коп., з яких: 13 травня 2021 року - ознайомлення та вивчення отриманих від ОСОБА_1 документів (рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року, позовна заява з додатками тощо) вартістю 1 500 грн 00 коп. (витрачено 1 годину); 20 травня 2021 року - складання апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року вартістю 3 000 грн 00 коп. (витрачено 2 години); 15 червня 2021 року - складання скарги до Дарницької окружної прокуратури міста Києва, ГУ НП України у місті Києві щодо розслідування кримінального провадження вартістю 750 грн 00 коп. (витрачено 30 хвилин); 19 лютого 2022 року - складання заяви про приєднання письмових доказів по справі до Київського апеляційного суду вартістю 750 грн 00 коп. (витрачено 30 хвилин). Також вказано, що у разі задоволення апеляційної скарги одноразова грошова винагорода (гонорар успіху) становить в розмірі 2 000 грн 00 коп. (а.с.138).

Аналогічний перелік наданих АО «Харченко та Партнери» послуг за договором про надання правової допомоги №13/05 від 13 травня 2021 року міститься і в акті прийому-передачі наданих послуг (а.с. 141).

Згідно квитанції № 0.0..1 від 06 червня 2021 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок АО «Харченко та Партнери» за договором про надання правової допомоги №13/05 від 13 травня 2021 року грошові кошти у розмірі 5 000 грн 00 коп. (а.с.140).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що надані адвокатом Якобчуком О.М. послуги щодо складання скарги до Дарницького окружної прокуратури міста Києва, ГУ НП України у місті Києві щодо розслідування кримінального провадження вартістю 750 грн 00 коп. та, відповідно, щодо складання заяви про приєднання цих письмових доказів по справі до Київського апеляційного суду вартістю 750 грн 00 коп., не відповідають критеріям необхідності надання правової допомоги в межах предмета доказування у даній справі, оскільки у даному випадку правове значення має лише факт фіксації здійснення операцій за кредитним рахунком відповідачки, які нею не замовлялися та не оформлялися, шляхом повідомлення нею про це правоохоронних органів та емітента картки (банк).

Натомість процесуальні дії правоохоронних органів щодо досудового розслідування кримінального провадження за фактом крадіжки майна відповідачки не стосуються даної справи.

Тому оцінюючи необхідність наданих відповідачці послуг на правову допомогу та керуючись критерієм розумності, колегія суддів приходить до висновку про те, що витрати на складання скарги до Дарницької окружної прокуратури міста Києва, ГУ НП України у місті Києві щодо розслідування кримінального провадження вартістю 750 грн 00 коп. та, відповідно, на складання заяви про приєднання письмових доказів по справі до Київського апеляційного суду вартістю 750 грн 00 коп., а всього на загальну суму 1 500 грн 00 коп., не підлягають врахування при визначенні розміру належних до компенсації з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу.

Отже загальний розмір належних до компенсації з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу становить 6 500 грн 00 коп.

За змістом ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп. (а.с.4).

Водночас за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3 153 грн 00 коп., що підтверджується меморіальним ордером № DO6K-YBPY-T1TG-WH84 від 21 липня 2021 року (а.с.120).

Отже загальний розмір понесених АТ КБ «ПриватБанк»судових витрат становить 2 270 грн 00 коп., а відповідачка ОСОБА_1 понесла судові витрати у загальному розмірі 9 653 грн 00 коп. (витрати на правову допомогу у розмірі 6 500 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 3 153 грн 00 коп.).

Враховуючи, що відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні і у такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про застосування взаємозаліку належних до стягнення на користь кожної сторони судових витрат, та за наслідками такого взаємозаліку слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 178 грн 47 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського 1-д, МФО 305299, код ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360570) заборгованість за тілом кредиту у розмірі 22 512 (двадцять дві тисячі п`ятсот дванадцять) грн 80 коп.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського 1-д, МФО 305299, код ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360570) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 2 178 грн 47 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: