Номер провадження: 22-ц/813/1270/22
Справа № 521/6041/19
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

переглянувши справу №521/6041/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2019 року у складі судді Поліщук І.О., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 9 квітня 2019 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 1 липня 2019 року передала ОСОБА_2 в позику грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США на три місяці зі сплатою процентів у розмірі 10% щомісяця за користування коштами, що підтверджено розпискою ОСОБА_2 . Посилаючись на не повернення коштів, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 81627,30 грн., проценти за користування коштами та 3% річних від простроченої суми за період з липня 2018 року по березень 2019 року в сумі 73464,57 грн., а всього стягнути грошові кошти в сумі 155091,87 грн. (а.с.2-3).

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.14).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав за недоведеністю вимог (а.с.20-21).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2019 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 1 липня 2018 року борг в загальній сумі 100014,64 грн., яка складається з суми позики у розмірі 75960,00 грн., що еквівалентно 3000,00 доларів США, процентів за користування коштами за період з 1 липня 2018 року по 1 жовтня 2018 року в розмірі 22617,00 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 2007,64 грн.; в решті вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 1000,00 грн. (а.с.32-35).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_2 на рішення суду повернуто з підстав не сплати за подання апеляційної скарги судового збору (а.с.61-62).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.65-68).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 .

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і або необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у недоведеності боргових зобов`язань, оскільки розписка не містить паспортних даних позичальника, в розписці вказано «беру», а не отримав кошти, у розписці сторона позикодавця не вказана, розписка є цінним папером на пред`явника, в розписці не вказано місце укладення договору. В позовній заяві позивач вимагає сплатити кошти у гривні, однак порахувала еквівалент на дату звернення до суду, а не на кожну дату, коли відповідач повинен був оплачувати кошти. Позивач не надала індивідуальну ліцензію на право здійснення валютних операцій. Суд не встановив наявність між сторонами правовідносин позики тощо.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

За змістом позовних вимог, між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальниками укладено в усній формі 1 липня 2018 року договір позики грошових коштів в сумі 3000,00 доларів США під повернення суми позики через три місяці зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 10% на місяць.

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_1 посилалася як на підставу своїх вимог, надано розписку від 1 липня 2018 року ОСОБА_2 , що містить дані про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 3000,00 доларів США на три місяці під проценти у розмірі 10% на місяць (а.с.7).

Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини позики грошових коштів, суд першої інстанції з виниклими правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, визначився правильно.

Написання ОСОБА_2 розписки від 1 липня 2018 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3000,00 доларів США на три місяці під 10% не спростовано, оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 .

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_1 підтверджує доводи про не повернення боргу в обумовлений строк, ОСОБА_2 не надав доказів протиправного утримання ОСОБА_1 у себе боргової розписки, рівно як і не надав безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю.

Вступаючи у протиріччя, ОСОБА_2 заявляє, що не має боргових зобов`язань, оскільки в розписці не зазначено його паспортні дані, поряд з цим дає оцінку тексту розписки, який, за його доводами, написаний не точно, не зрозуміло.

Текст розписки рукописний, ОСОБА_2 не спростував написання ним розписки, питання почеркознавчої експертизи почерку та підпису ОСОБА_2 на борговій розписці не поставало.

Проведений судом розрахунок суми боргу з урахуванням суми позики, процентів за користування коштами та відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання не спростований.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, при цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, зобов`язання визначила у гривнях, судове рішення позивачем не оскаржується.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, рішення ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права , ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Право на справедливий суд стосується як позивача так і відповідача, перешкоджання розгляду справи внаслідок зловживання правами однієї із сторін має бути оцінено судом задля захисту права іншої сторони отримати в суді рішення щодо права, за захистом якого сторона звернулась до суду.

Ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Справа в провадженні суду апеляційної інстанції з 16 грудня 2019 року, призначалась до розгляду в судові засідання на 2 липня 2020 року, 10 грудня 2020 року, 22 квітня 2021 року, 4 листопада 2021 року, 25 листопада 2021 року, 24 лютого 2022 року, 30 червня 2022 року; розгляд справи відкладався неодноразово за клопотаннями ОСОБА_2 чи його представника. Сторони мали достатньо процесуального часу для надання суду обґрунтування власних позицій. Інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконано, порядок вручення судових повісток дотримано.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 30 червня 2022 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова