Справа № 178/8/22
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2022 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: Лісняк В.В.,

за участі секретаря: Коваль Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Кринички цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Криничанської селищної ради, третя особа: завідувач Солонянської державної нотаріальної контори, виконуюча обов`язки завідувача Криничанської державної нотаріальної контори І.О.Парусникова про визнання права в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом з тих підстав, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_2 . Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ДП, виданого 14 червня 1996 року Криничанською районною Радою народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області, на підставі рішення цієї ради (Витяг з рішення № 3-ІІ/ХХІІ від 19.04.1996, Витяг з рішення № 14-ХІІ/ХХІІ від 14.06.1996) було надано у постійне користування ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 5,8 га, за цільовим призначенням для ведення селянських/фермерських господарств, на території Криничанського району Дніпропетровської області. Державний акт зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 447. Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняла, при зверненні до Криничанської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачці було відмовлено, тому позивачка просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право постійного користування земельною ділянкою після смерті ОСОБА_2 .

Представник відповідача Криничанської селищної ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений.

Третя особа - завідувач Солонянської державної нотаріальної контори, виконуюча обов`язки завідувача Криничанської державної нотаріальної контори І.О.Парусникова, згідно листа, просить слухати справу без присутності державного нотаріуса.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши докази по справі, перевіривши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 03 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криничанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. Позивачка ОСОБА_3 ) є рідною донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 лютого 1958 року народження Кр-Іванівським с/РАЦС Криничанського району Дніпропетровської області, запис № 29.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої входить право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 5,8 га, яка розташована на території Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення селянських/фермерських господарств, Державний акт зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 447, що належала померлому на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП, виданого 02 липня 1996 року Криничанською районною Радою народних депутатів. За життя ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений 30 травня 2011 року секретарем виконкому Адамівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 125, у відповідності до умов якого все своє майно заповідав позивачці ОСОБА_1

14.06.1996 р. на підставі рішення ХІІ сесії ХХІІ скликання Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 14.06.1996 р. № 14-ХІІ/ХХІІ, ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку, площею по 5,8 га на території Криничанської селищної ради Камянського району Дніпропетровської області для ведення фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ДП, виданого на ім`я ОСОБА_2 , який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 447.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, після його смерті донька позивачка ОСОБА_1 вступила в спадщину, до складу якої входить право постійного користування земельною ділянкою, площею 5,8 га, яка знаходиться на території Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області. Позивачка нею володіє та користується за її цільовим призначенням.

Згідно з ч. 1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до положень ст.7 ЗК України (в редакції 1992 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною 1 ст.23 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України та ч.2 ст.102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування, із збереженням її цільового призначення.

За роз`ясненнями, викладеними у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Рішенням Конституційного Суду України, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, визнано неконституційними положення статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року, які передбачали обов`язок землекористувача переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Суд вказав, що смерть фізичної особи, громадянина України, якому було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, не є підставою для припинення права постійного користування такою ділянкою, оскільки приписи зазначених статей визначають випадки припинення права постійного користування земельними ділянками за життя користувачів і не пов`язані з проблемами спадкування такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.112019 р. у справі № 368/54/17, яка стосувалася довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, відступила від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 178/447/16-ц (щодо права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою) і в постановах Верховного Суду України від 5.10.2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23.11.2016 року у справі № 657/731/14-ц (щодо права постійного користування земельною ділянкою).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право довічного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані».

Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом статей 6 і 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року № 561-ХІІ у первинній редакції земля надається у довічне успадковуване володіння громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства; громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та на праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Тому особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння, за законом не може бути позбавлена права на таке володіння внаслідок того, що вона не переоформила це право на право власності чи на право оренди щодо спадкування земельної ділянки, наданої засновнику фермерського господарства для ведення такого господарства на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду ототожнила поняття «право постійного користування земельною ділянкою» і «право довічного успадковуваного володіння».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 р. в справі № 179/1043/16-ц відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.04.2018 року у справі № 399/374/16-ц, від 18.03.2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 17.10.2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від11.02.2019 року у справі № 183/4638/16, від 13.03.2019 року у справі № 532/1150/17, від 20.03.2019 року у справі № 587/260/17 та від 3.04.2019 року у справі № 525/1385/16-ц про те, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, та не входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування (на підставі відповідного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25.10.2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку, право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.

Право постійного користування (на підставі відповідного Державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

На відповідні відносини щодо такого користування поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З копії спадкової справи № 94/2012 вбачається, що, в установленому законом порядку та строк, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулась спадкоємиця за заповітом позивачка ОСОБА_1 . Дружина померлого спадкодавця ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 відмовилися від належної їм частки спадщини за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та від спадщини за законом, згідно ст..1241 ЦК України (на обов`язкову частку) у встановленому законом порядку, подавши заяви до Криничанської державної нотаріальної контори відповідно № 252 від 22.03.2012 та № 284 від 30.03.2012 р., інших спадкоємців немає.

За встановлених обставин, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування земельною ділянкою, площею 5,8 га, яка розташована на території Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, що належала померлому на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП, виданого 02 липня 1996 року Криничанською районною Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 447.

Протягом тридцяти днів з дня проголошення на рішення суду всіма учасниками справи може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду .

Повний текст рішення виготовлено 29 квітня 2022 року.

Суддя: В. В. Лісняк