Ухвала

18 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 344/11634/15-ц

провадження № 61-2997ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2008 року в розмірі 9 785,42 доларів США (заборгованість за кредитом і процентами) та 22 405,36 грн (нараховані штрафні санкції за невиконання умов договору).

Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 335/08/14-ЕZfvW, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 20 000 доларів США строком до 10 вересня 2021 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. Відповідач порушила умови вказаного договору в частині своєчасної сплати кредиту і процентів, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість в розмірі 9 785,42 доларів США та 523 910,34 грн, з яких: 1 245,37 доларів США - прострочена заборгованість з повернення кредитних коштів; 9 551 доларів США - поточна заборгованість з повернення кредитних коштів; 1 115,91 доларів США - прострочена заборгованість з нарахованих процентів; 1 04,96 доларів США - поточна заборгованість з нарахованих процентів; а також - пеня з розрахунку 0,2 % в день за простроченим кредитом та процентами - 17 405,36 грн; штраф за порушення пункту 3.3.7 кредитного договору - 5 000 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2019 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» (далі - ТОВ «ФК «Інвент») до участі в цій справі як правонаступника ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвент» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2008 року № 335/08/14-ЕZfvW в розмірі 9 785,42 доларів США та 17 405,36 грн пені. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року - без змін.

21 березня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

На день подання касаційної скарги - 21 березня 2022 року курс долара США, встановлений Національним банком України, складав 29,2549 грн за 1 долар США.

Отже, ціна позову в цій справі становить 308 676,85 грн ((9 785,42 х 29,2549) + 22 405,36), що станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн). Тобто справа № 344/11634/15-ц не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Доводи заявника про те, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації банк фактично втрачає статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припиняється, у зв`язку з чим банк втрачає і право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних/юридичних осіб та нарахування відсотків за кредитами, і посилання заявника на постанови Вищого господарського суду від 06 лютого 2013 року у справі № 5023/2491/11, від 16 грудня 2013 року у справі № 5023/5556/12, від 03 жовтня 2017 року у справі № 916/33/17 не заслуговують на увагу, оскільки, вказуючи на помилковість застосування судом наведених висновків, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 916/4932/15 зазначив: правові наслідки введення процедури ліквідації банку визначено статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , відповідно до якої з дня початку процедури ліквідації банку: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається; забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. З аналізу частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що у випадку відкликання банківської ліцензії банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій, однак наведене не вказує на припинення існуючих та чинних зобов`язань контрагентів перед банком, зокрема, обов`язку зі сплати процентів за користування кредитними коштами. За змістом частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Отже, у зв`язку з прийняттям постанови правління Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржник як позичальник не звільняється від обов`язку сплати процентів за користування кредитними коштами. Така правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 910/23455/17 та колегія суддів не вбачає підстав відступлення від неї. Суди під час вирішення спору в подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/109447/17. Таким чином, колегія суддів вважає неправильним посилання Господарського суду Одеської області під час прийняття ухвали від 28 листопада 2018 року, на правові позиції Вищого господарського суду України у справах № 5023/5556/12, № 5023/2491/11, № 916/33/17.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається нарахування банком передбачених кредитним договором процентів, штрафів чи пені після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, тому безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, про те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.

В постанові Вищого господарського суду від 13 червня 2017 року у справі № 914/2743/16 відсутні правові висновки щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України, які викладені в касаційній скарзі ОСОБА_1 . Крім цього, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не застосовували положень статті 625 Цивільного кодексу України, так як в цій справі не заявлено вимог про стягнення 3 % річних чи інфляційних втрат. Тому посилання на згадану постанову є нерелевантним.

Висновки судів попередніх інстанцій в цій справі також не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, про те, що рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу, оскільки, як встановлено апеляційним судом, ТОВ «ФК «Інвент» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та (або) дозволів відповідно до законодавства. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Інвент» було укладено договір відступлення прав вимоги, що не передбачає наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18.

Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 : про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року; щодо надання заявнику права на подання додаткових пояснень.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко