Постанова

Іменем України

25 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 522/12709/18

провадження № 61-19136св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частку квартири

АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що 10 грудня 2014 року вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , проте постановою нотаріуса Шостої одеської державної контори від 05 липня 2016 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 з посиланням на наявність заповіту померлого та не підтвердження судовим рішенням проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада

2017 року в справі № 522/24259/16-ц за заявою Одеської міської ради спадщину ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 визнано відумерлою та передано у власність територіальної громади міста Одеси.

Також позивачка зазначала, що проживала з ОСОБА_2 з дати свого народження, з 1978 року, між нею та ОСОБА_2 склалися родинні відносини в силу того, що він був чоловіком її бабусі - ОСОБА_4 , яка, в свою чергу, за життя склала заповіт на користь ОСОБА_1 щодо своєї 1/2 частини спірної квартири, а також уклала з нею договір довічного утримання (догляду).

Вважаючи своє право на спадкування порушеним, позивач ОСОБА_1 після уточнення позовних вимог просила встановити факт проживання однією сім`єю її ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року у складі судді Науменко А. В. позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 з дати її народження ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня смерті спадкодавця

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведенням позивачем факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , застосуванням принципу пропорційності, який забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними (суспільними) інтересами, належністю іншої Ѕ частки квартири позивачу тощо.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що докази у справі в своїй сукупності не є достатніми для висновку про проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; претендуючи на включення до числі спадкоємців четвертої черги, ОСОБА_1 не довела спільне проживання зі спадкодавцем з ознаками сім`ї, закріпленими у статті 3 СК України.

Саме по собі спілкування, відвідування, виконання певних доручень, надання допомоги, в тому числі й виконання обов`язків по договору довічного утримання (догляду) по відношенню до ОСОБА_6 за її життя, не свідчить про те, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю та ще й на протязі не менш як п`ять років до його смерті.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 644/4284/17, провадження № 61-12772св18, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання особи за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Законодавець не пов`язує місце реєстрації із наявністю чи відсутністю права на спадкування за фактом проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

Зазначала, що апеляційним судом не досліджено питання, чи реалізувала ОСОБА_1 своє майнове право на Ѕ частини квартири, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , шляхом вселення, не враховано покази свідків, якими підтверджено факт її проживання з подружжям ОСОБА_7 однією сім`єю з самого дитинства.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 , 1924 року народження, ОСОБА_8 , 1920 року народження, зареєстрували шлюб 27 травня 1977 року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 червня

1993 року за №8-785 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження від 01 червня 1993 року № 10173, двокімнатна квартира

АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках; право власності було зареєстровано бюро технічної інвентаризації 06 липня 1993 року.

Також судами установлено, що ОСОБА_4 станом на 28 лютого 2012 року та ОСОБА_2 станом на 03 лютого 2012 року мали інвалідність першої групи безстроково, потребували стороннього догляду.

ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_1 щодо належної заповідачу частини квартири АДРЕСА_1 .

Також між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання (догляду), за яким передано ОСОБА_1 Ѕ частку вказаної квартири за довічне утримання та догляд ОСОБА_4 . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 09 грудня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №7-1535.

ОСОБА_2 склав заповіт на користь ОСОБА_3 , 1957 року народження, щодо всього належного йому майна. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Шклярук З. М. 12 грудня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 11554. Заповіт чинний.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 91 років, а ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років.

За документами на поховання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 замовником послуг та платником є ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась.

Після смерті ОСОБА_2 спадкову справу №575/2014 заведено 10 грудня 2014 року Шостою одеською державною нотаріальною контрою за заявою ОСОБА_1 , яка послалась на проживання з померлим однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини (в заяві зазначено, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ; що спадщина складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , в якій спадкодавець проживав; що інших спадкоємців за законом не має).

Постановою державного виконавця Шостої одеської державної нотаріальної контори від 05 липня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартир АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ОСОБА_2 залишив заповіт на користь іншої особи; факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року в справі № 2/522/2486/17 спадщину після смерті ОСОБА_2 , що складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Також судами установлено, що ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_2 ) була тіткою матері позивачки - ОСОБА_9 .

З 21 квітня 1997 року позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; з 17 травня 2018 року - зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), зареєстрована:

- Ѕ частка 07 лютого 2018 року на праві комунальної (спільна часткова) власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року в справі 522/24259/16-ц;

- Ѕ частка 15 грудня 2011 року на праві приватної (спільна часткова) власності ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 09 грудня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №7-1534.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування

у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,

у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем

ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого

проживання - щонайменше п`ять років.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання ОСОБА_1

з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю щонайменше п`ять років, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після його смерті.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності усіх наведених вище фактів у їх сукупності, а отже, відсутні передбачені статтею 1264 ЦК України підстави для визнання позивача спадкоємцем останнього четвертої черги.

При цьому апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 за життя подружжя ОСОБА_7 не мала реєстрації місця свого проживання у належній їм квартирі, зберігала реєстрацію місця проживання у квартирі своєї родини (своїх батьків, власне себе, братів). ОСОБА_1 зареєструвала місце свого та свого малолітнього сина проживання в квартирі

АДРЕСА_1 лише у травні 2018 року (власником Ѕ частки квартири на підставі договору довічного утримання стала 09 грудня 2011 року).

Крім того, звертаючись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 вказала, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто вказала місце свого проживання, відмінне від місця проживання спадкодавця ОСОБА_2 .

При цьому, апеляційний суд вмотивовано відхилив показання допитаних в суді в якості свідків сусідів ОСОБА_7 , оскільки такі не є достатніми доказами для висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування.

Обставини щодо надання допомоги та піклування позивачем про

ОСОБА_2 не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.

З огляду на вказане апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюване право ОСОБА_1 , за захистом якого вона звернулась до суду, не доведено, правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 як зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини відсутні.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня

2022 року у справі № 461/4532/20 (провадження № 61-19344св21).

Крім того, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 644/4284/17, провадження № 61-12772св18, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18, на які посилалася заявник у касаційній скарзі.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції

2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції

від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян