Справа № 369/5552/18 Головуючий в суді І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/869/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у Київській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1984 року по 04 вересня 1990 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на об`єкт незавершеного будівництва - будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що з 1999 року по березень 2001 року ОСОБА_4 проживав по АДРЕСА_1 у своїх батьків, які потребували постійного догляду.

В період спільного проживання позивача та ОСОБА_4 мали спільний бюджет, вели спільне господарство, слідкували за належною позивачу квартирою та за будинком в с. Гореничі, придбавали необхідні матеріали, меблі, предмети домашнього вжитку. Позивач доглядала за ОСОБА_4 у зв`язку із хворобою, здійснювала необхідні медичні процедури, утримували будинок в с. Гореничі.

Позивач вважає, що оскільки вона постійно проживала з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, і подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, має право на спадкування об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 . Однак, їй стало відомо, що громадянка ОСОБА_2 також подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , то позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Враховуючи викладене, позивач просила встановити факт проживання її з ОСОБА_4 однією сім`єю з 04 вересня 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт незавершеного будівництва-будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цимрішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував численних доказів та показань свідків, які підтверджують факт спільного проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю в період 1990-2015 роки, безпідставно врахував доводи відповідача та не мав брати до уваги рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2016 року, яким встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2018 року дане рішення скасовано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вказував, що позивачем не надано до суду беззаперечних та переконливих доказів того, що вони проживали спільно з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, вели спільне господарство, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Документи, які надані позивачем до суду, які, на думку позивача, підтверджують факт спільного проживання з ОСОБА_4 , вступають в суперечність з іншими доказами по справі, в своїй сукупності є недостатніми для прийняття рішення про задоволення позову.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 серпня 2015 року.

Після його смерті Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 4/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №2-368 від 21 лютого 2006 року, ОСОБА_4 належав об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2016 року по справі № 369/1234/16-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 з 1998 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2016 року скасовано, у зв`язку з наявністю спору про право.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 спадкоємці за законом так і заповітом відсутні.

Місцевий суд, розглядаючи справу не врахував, що ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 , яка хоча і подала заяву про прийняття спадщини, проте спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом після смерті ОСОБА_4 не являється і позовних вимог щодо визнання її спадкоємцем не заявляла.

За вказаних обставин, місцевий суд не встановив належним чином коло учасників справи та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі, позаяк у спорах про визнання права власності в порядку спадкування за законом належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належними відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 (провадження № 61-40424св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19), від 07 жовтня2020 року у справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що, оскільки, ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_4 ні за заповітом, ні за законом, то і не може вважатися належним відповідачем по справі, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову до належного відповідача - територіальної громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: