Номер провадження: 22-ц/813/132/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», про визнання кредитної угоди недійсною,

встановив:

31.10.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») про визнання Кредитної угоди недійсною (а.с. 1-9).

Свої вимоги мотивував тим, що 02.08.2007 року між позивачем та АКБ СР «УКРСОЦБАНК», яке в подальшому змінило свою назву на Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» (далі - АТ «УКРСОЦБАНК») був укладений Договір кредиту №2007/13-2.06/51, який на думку позивача не відповідав чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаний недійним з підстав заборони укладати договори споживчого кредиту в іноземній валюті, відсутності інформування позичальника про можливі ризики коливання валютного курсу та наявність суттєвого дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача у вигляді штрафних санкцій і комісії, а крім того у Договорі кредиту відсутній розділ форс-мажорних обставин.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 114-115).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року та постановлення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.118-120).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А. і Комлевої О.С. (а.с. 122).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 14.12.2020 року та від 09.02.2021 року апеляційне провадження у справі було відкрито та розгляд справи призначено.

В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався і останнє судове засідання було призначено на 27 квітня 2022 року, на 10.00 год., про що учасники справи були належним чином повідомленими (а.с. 144-148).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 27.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, заяви або клопотання про відкладення справи від них не надходило.

При цьому колегія суддів враховує, що у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 08.04.2022 року по 12.05.2022 року (а.с. 152), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Вадовська Л.М. і Комлева О.С. (а.с.154).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 27.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 28.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що вищевказаний Договір кредиту не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаний недійним з підстав заборони укладати договори споживчого кредиту в іноземній валюті, відсутності інформування позичальника про можливі ризики коливання валютного курсу та наявність суттєвого дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача у вигляді штрафних санкцій і комісії, а крім того у договорі відсутній розділ форс-мажорних обставин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З підстав викладеного, відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені вищевказаними частинами ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд правильно вказав, що за змістом ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що спірний Договір кредиту повністю відповідає умовам, передбаченим ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Як вбачається із умов спірного Договору кредиту, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 139960 доларів США зі сплатою 13,2 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 01.09.2032 року на фінансування інвестування житла (а.с. 45).

Вказаний Договір кредиту забезпечений договорами поруки №07-15/1041 від 04.05.2007 року (а.с. 48,49), іпотеки від 02.09.2007 року (а.с. 39) до якого 22.03.2013 року було внесено зміни (а.с. 42), заставою цінних паперів №07-15/1207 від 18.08.2007 року (а.с. 43).

Копії квитанцій про сплату відсотків за вказаним Договором кредиту в період з 2007 по 2011 роки свідчать про те, що позивач його визнавав (а.с.15-38).

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони Кредитного договору у відповідності до вимог чинного законодавства узгодили всі істотні умови договору: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати кредиту, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо.

Більше того, суд правильно зазначив, що позивач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості відповідно положень ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від Договору кредиту протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Однак, оскільки у вказаний строк позивач ОСОБА_1 від Договору кредиту не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного Кредитного договору, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що банк не попередив його про ризики під час виконання зобов`язань за Договором кредиту в іноземній валюті, то вони є безпідставними, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Договору кредиту недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач самостійно міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит в національній валюті, однак цього не здійснив.

Аналогічна правова позиція виражена в постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року по справі №640/2755/16ц.

Зазначеними обставинами також спростовуються посилання заявника апеляційної скарги на п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що вникають із кредитних правовідносин». До речі в даній Постанові йдеться про право банків укладати кредитні договори в іноземній валюті, чим спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що станом на момент укладення спірного Договору кредиту АКБ СР «УКРСОЦБАНК» не мав права укладати Договір кредиту в іноземній валюті.

Вирішуючи даний спір, суд також правильно вказав, що відповідно до положень ч.ч. 1-5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Однак позивач не звертався до суду з позовними вимогами про визнання частини Кредитного договору недійсними.

Щодо посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що АКБ СР «УКРСОЦБАНК» не мав індивідуальної ліценції на використання іноземної валюти за спірним Договором кредиту, то колегія суддів зазначає наступне.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Договором кредиту не передбачено настання форс-мажорних обставини, то вони також є безпідставними, оскільки спростовуються п. 5.1 Договору кредиту (а.с.46-звор.).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева