Постанова

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 932/264/20

провадження № 61-20210св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Гусаковою Оксаною Борисівною, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2006 року ним було укладено декілька договорів позики з різними особами. Також, він звертався за позикою до ОСОБА_2 , отримавши від нього 48 600 доларів США в борг.

04 вересня 2019 року він помилково передав відповідачу грошові кошти у сумі 144 107 доларів США, маючи справжній намір повернути ці кошти за іншим договором позики - перед ОСОБА_3 .

Пізніше, з боку вказаної особи йому надійшла вимога про погашення боргу та він зрозумів помилковість передання коштів ОСОБА_2 . Він надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, проте вона не була виконана.

Ураховуючи наведене, враховуючи надану ОСОБА_2 йому у борг суму коштів у розмірі 48 600 доларів США, ОСОБА_1 просив суд стягнути зі ОСОБА_2 на його користь 95 507 доларів США.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставності отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у розумінні статті 1212 ЦПК України, не надано, оскільки між сторонами існували договірні зобов`язання, на виконання яких були передані кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку наявним у справі доказам, а їх правові висновки побудовані на неналежних доказах.

Вважає судове рішення апеляційного суду недостатньо мотивованим, ухваленим без повного та всебічного розгляду справи і дослідження доказів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є безпідставними, не спростовують та не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

02 лютого 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 та постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 648/2988/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 2-13112/10, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази та заявлені вимоги і заперечення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що він не довів своїх позовних вимог щодо безпідставності отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у розумінні статті 1212 ЦПК України.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що надані кошти за розпискою відповідача є поверненням суми попередніх позик ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано норми щодо повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до цих правовідносин положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково вказав на неможливість переоцінки доказів на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки відповідно до положення статті 367 ЦПК України він, на відміну від суду касаційної інстанції, має такі повноваження та процесуальну можливість, проте це не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вказаний помилковий висновок апеляційного суду не вплинув на судове рішення по суті та правильність вирішення судами спору.

При цьому, посилання касаційної скарги на правові висновки Верховного Суду не спростовують встановлених судами обставин та не впливають на правильність ухвалених судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Гусаковою Оксаною Борисівною - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк