ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2259/22 Справа № 203/708/21 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків та неустойки за договором на виконання робіт з розробки, впровадження та обслуговування програмного забезпечення від 28 червня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на предмет цивільної відповідальності за збитки від прострочення змішаного зобов`язання підрядного типу, виконання якого втратило для кредитора інтерес, з підстав уступки права вимоги до ОСОБА_2 , який отримав у липні-серпні 2020 року безготівковими переказами 57 183 гривні 03 коп. за укладеним договором з естонським суб`єктом господарювання на умовах розробки та впровадження програмного забезпечення інтернет-магазину з керівництвом командою розробників безстроково, від чого в односторонньому порядку замовник відмовився, вважаючи договір припиненим 23.08.2020.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 218-221 Том І).

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року вирішено питання розподілу судових витрат та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 423,10 грн.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 також зазначив у поданій апеляційні скарзі про відсутність детального опису робіт, виконаних адвокатом, акту прийому-передачі наданих послуг та звернув увагу на ненаправлення відповідачем позивачеві клопотання про попередній розрахунок судових витрат.

23 грудня 2021 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Зосименко С.Г., на виконання вимог ст. 360 ЦПК України, надав до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказував на те, що твердження позивача щодо правовідносин між сторонами, які він вважає цивільно-правовими, та які не є трудовими, є безпідставними, оскільки умовами договору передбачалась оплата праці в залежності від кількості відпрацьованих відповідачем годин для виконання доведеного замовником плану технічних завдань за календарний місяць, що характерно для погодинної системи оплати праці з нормованим завданням, а замовник гарантує зайнятість виконавця не менше 140 годин на календарний місяць, який бере на себе зобов`язання в іншому випадку оплачувати простій, що властиво оплаті праці найманих працівників за правилами Глави VІІ КзпП України.

Також умовами договору визначений порядок і строки подання відповідачем у формі здавально-приймального акту звітів про виконану роботу та затрачений на це час, з можливістю вільного часу для відпочинку (період відключення), що не вважається порушення договірної дисципліни, що позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначається як невідпрацьована норма загальної тривалості робочого часу виконання планового технічного завдання, що погоджено сторонами, як і залишено відповідачу право вибору собі робочого місця будь-де поза робочими приміщеннями компанії Продуктофф, однак з підкоренням його фіксації побідно до табулювання робочого часу, що вказує на обрання сторонами договору дистанційної форми роботи, що врегульовано положеннями ст. 60-2 КзпП України.

Разом з цим відповідач вважає, що договір на виконання робіт з розробки, впровадження та обслуговування програмного забезпечення від 28 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та компанією Productoff eCompany OU (Естонія) є за своєю суттю трудовим договором, а його головною правовою метою є не передача результатів виконуваної роботи замовнику, а сам процес її виконання із залученням замовником осі до команди за погодженням виконавця, що є по суті трудовий наймом та спростовує твердження апелянта.

Також відповідач ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та зазначає про перевищення довіреною особою компанії Productoff eCompany OU Ковшар Г.М. її повноважень, оскільки довіреність, на підставі якої вона діяла від імені компанії Productoff eCompany OU видавалась ОСОБА_3 , який виступав у цій довіреності керуючим партнером, строком на один день 15 червня 2020 року, а і момент укладання договору на виконання робіт з розробки від 19 серпня 2020 року строк ідї довіреності сплив та у уповноваженою особи ОСОБА_4 відсутні були повноваження на укладання від імені компанії будь-яких договорів, з огляду на що угода про передачу прав та обов`язків за договором виконання робіт з розробки від 19 серпня 2020 року на підставі довіреності від 15 червня 2020 року є договором, укладеним на майбутнє, а надані позивачем після пред`явлення позову до суду листи довірителя про продовження дії повноважень та довіреності не спростують висновків суду та не можуть вважатись за достовірне листування, враховуючи при цьому відсутність і права вимоги позивача, яка може бути відступлена лише при дійсній наявній вимозі до боржника приватною компанією з обмеженою відповідальністю Продуктофф до відповідача ОСОБА_2 , у правовідносинах з якою було виправлено описку додатковою угодою від 28 квітня 2021 року в довіреності.

Разом з цим відповідач зазначає про визнання позивачем факту передачі створеного ним вихідного програмного коду у передбачений договором спосіб, а надані фрагменти електронного листування напередодні розірвання договору викривають позивача у поетапній прийомці розробки з перевіркою працездатності програмного забезпечення, при цьому ним не надавалось суду висновки будь-якої технічної чи іншої експертизи щодо якості розробки програмного забезпечення, причин недоліків тощо.

Щодо розподілу судом судових витрат у вигляді витрат на професійну правову допомогу відповідач зазначає, що судом було досліджено всі надані стороною відповідача письмові докази та надана правова оцінка з приводу розміру гонорару адвоката, що є фіксованим та не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником відповідача, до того ж підтвердженим сплатою суми 13 423,10 грн. відповідачем адвокатському об`єднанню, що відповідає еквіваленту 500 доларів США, та що є співмірним, враховуючи межі 15% ціни позову.

Апелянт ОСОБА_1 17 січня 2022 року подав суду засобами поштового зв`язку відповідь на відзив відповідача, в якій зазначає, що договір від 28 червня 2020 року має ознаки виключно підрядного договору, що також встановлено Перемишлянським районним судом Львівської області, яке набрало законної сили з аналогічного спору, а позивачем було надано всі належні письмові документи на підтвердження всіх прав підписанта зазначеного спірного договору, а саме посадової особи компанії Продуктофф, що породжують правові наслідки за цим договором, в тому числі і для позивача.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 87 130,87 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2021 рік, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28 червня 2020 року у м. Києві естонське підприємство в організаційно-правовій формі приватної компанії з обмеженою відповідальністю «Продуктофф» (під кодом у торговому реєстрі Естонії 14383393) уклало з відповідачем ОСОБА_5 договір про розробку, впровадження та обслуговування програмного забезпечення (а.с. 9-16), після чого на банківський рахунок відповідача позивач ОСОБА_1 з наявних в його розпорядженні коштів 28.07.2020 переказав 1005,03 грн., 04.08.2020 36178 грн., 05.08.2020 20000 грн., про що надані копії на папері електронних квитанцій (а.с. 22-24).

Судом першої інстанції досліджено надісланий електронною поштою 01 серпня 2020 року відповідачем ОСОБА_5 акт виконаних робіт (а.с. 33-34), у відповідь на що позивач ОСОБА_1 від імені іноземної юридичної особи «Продуктофф» відправ 20 серпня 2020 року повідомлення про одностороннє розірвання договору (а.с. 32), чому передувало електронне листування у Viber-месенджері впродовж 7, 10, 11, 14 і 16 серпня 2020 року про строки здачі об`єкта інтелектуальної власності та побажання замовника до виконання логічних операцій обробки інформації програмним забезпеченням (а.с. 35-39).

Суд першої інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представників сторін, тісно пов`язаних з фактичними даними листування сторін спору в сукупності з банківськими квитанціями та письмовими договорами й угодами, дійшов стійкого внутрішнього переконання, з чим погоджується і колегія суддів, в укладенні договору про розподіл авторських прав на службовий твір з виплатою винагороди у складі заробітної плати автора за дистанційну роботу в обхід публічного порядку працевлаштування та оподаткування, чим обґрунтовується це рішення про відмову в позові за безпідставністю стягнення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив

з того, що листування сторін спору в сукупності з фірмовими бланками, використаними для оформлення документів від імені замовника за спірним договором, вказують на використання інтернет-магазину для діяльності у сфері електронної комерції іноземної юридичної особи «Продуктофф», чия дієздатність визначається особистим законом, яким за ст.ст. 25-26 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнається право Естонії, тоді як до складу її учасників з корпоративними правами входять резиденти України, зокрема позивач ОСОБА_6 , який також здійснює функцію прокуриста цього іноземного суб`єкта господарювання, що слідує з наданих суду варіантів перекладу виписок з торгового реєстру та статутного документу. При цьому використання у виданих в Україні документах цієї юридичної особи поняття «керуючий партнер» викликає обґрунтовані сумніви у правильності перекладу її організаційного-правової форми в інтересах правової кваліфікації згідно ст. 7 зазначеного Закону, яку, замість суду, на себе перебрав той з перекладачів, який вказав, що це товариство з обмеженою відповідальністю, яка відома праву України з іншим змістом, що не передбачає керуючих партнерів, притаманних повним і командитним товариствам.

Також суд першої інстанції відзначив, що у спірних відносинах з відповідачем, укладаючи та розриваючи договір, позивач діяв ex officio, будучи прокуристом іноземної юридичної особи «Продуктофф», що має істотне значення за ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право» для правової кваліфікації дієздатності сторони-нерезидента відповідно до абзацу другого ч. 3 ст. 92 ЦК України з відсутністю обмежень повноважень набувати права та обов`язки, внаслідок чого договір 28 червня 2020 року укладений з приватною компанією з обмеженою відповідальністю «Продуктофф», незалежно від того, чи створює для неї права та обов`язки договір доручення від 17 червня 2020 року, єдиною розумною видимою метою якого у тісному зв`язку з порядком і формою розрахунків з відповідачем, відповідно до ст. 89 ЦПК України визнається віднесення витрат позивача-резидента з оплати договору з відповідачем на рахунок господарської діяльності юридичної особи-нерезидента.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у визначенні предмету спору, правових відносин між сторонами та застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, в оцінці судом першої інстанції письмового доказу, тобто виданої у м. Києві довіреності № 1/1506-20 від 15.06.2020 (а.с. 20), для суду очевидна описка у позначенні закінчення строку її дії, яка виявлена позивачем з огляду на його процесуальну поведінку з наданням доказів її виправлення лише після пред`явлення позову, а тому суд, вірно застосовуючи положення ст. 79 ЦПК України, правомірно не прийняв за достовірне листування з ОСОБА_4 про продовження строку її повноважень та схвалення її дій довірителем. В свою чергу, допущена в умовах угоди про відступлення прав від 19.08.2020 описка у терміні вчинення з відповідачем договору (а.с. 21) характерна умовному рефлексу людини, що викликає неспростовні сумніви в оформленні такої угоди тільки у лютому 2021 року на момент пред`явлення позову, оскільки термін самої угоди про відступлення не враховує, що на випадок дійсності заміни сторони в договорі напередодні його одностороннього розірвання мало б бути направлене відповідачу відповідне повідомлення, в силу ст.ст. 516-517 ЦК України, яке позивачем суду першої інстанції представлене не було без пояснення причин та пояснення поважності причин у ненаданні таких доказів, а розірвати договір з вимогою про повернення коштів мав би тоді позивач особисто на правах нового кредитора у зобов`язанні, а не як повноважний представник первісного кредитора, на що вказується в електронному повідомленні про розірвання договору та у відправленому поштою листі-претензії (а.с. 25-26).

Натомість, позивач, як повноважний представник первісного кредитора та яким він себе заявляє у позові, для врахування права Естонії у визначені його повноважень щодо представництва юридичної особи «Продуктофф» та її організаційно-правової форми висновок експерта у галузі права в порядку п. 2 ч. 1 ст. 114 ЦПК України не подав, будь-яким іншим чином сприяти суду у встановленні змісту норм права Естонії про вчинення правочинів із заінтересованістю не став, з огляду на що суд, застосовуючи вимоги ст.ст. 79, 80 ЦПК України, правомірно відкинув за браком достовірних доказів подальше (наступне) схвалення приватною компанією з обмеженою відповідальністю «Продуктофф» правочинів, укладених з афілійованим їй позивачем ОСОБА_6 за посередництва ОСОБА_4 з перевищенням повноважень представника, що виключає набуття позивачем за угодою про відступлення від 19 серпня 2020 року будь-якого дійсного права вимоги приватної компанії з обмеженою відповідальністю «Продуктофф» до відповідача Безкровного, незалежно від виправлення описки додатковою угодою від 28 квітня 2021 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відступлена може бути лише дійсна вимога до боржника, для чого має бути з`ясована правова природа зобов`язання, зміст якого може складати така вимога. Проте, позивач узгоджене сторонами договору технічне завдання всупереч ст. 81 ЦПК України не надав суду, а у своїй позовній заяві визнав факт передачі створеного відповідачем вихідного програмного коду у передбачений договором в пункті 3.1.5 спосіб, що доказуванню не підлягає відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, а надані фрагменти електронного листування напередодні розірвання договору викривають позивача у поетапній прийомці розробки з перевіркою працездатності програмного забезпечення. Відомостей про замовлення експертизи для визначення якості розробки програмного забезпечення і причин недоліків програмного коду порівняно з технічним завданням, навпаки, позивачем не заявлялось та суду не надавалось, тоді як передбачувано для позивача за обстоюваною ним позицією до спірних зобов`язань мала б субсидіарно застосовуватися ч. 4 ст. 853 ЦК України, з чим погоджується і колегія суддів, а саме прагнення позивача у встановленні доведеності його права вимоги до відповідача з дійсним доведеним порушенням відповідачем умов договору.

Як встановлено судом першої інстанції з наданих позивачем відомостей обліку часу моніторингової комп`ютерної програми (а.с. 31), підготовленого відповідачем акта виконаних робіт та наданого примірника договору, тісно пов`язаних між собою викладом обставин у позовній заяві, оплата роботи відповідача за умовами договору в пунктах 4.1-4.2 поставлена в залежність від кількості відпрацьованих відповідачем годин для виконання доведеного замовником плану технічних завдань за календарний місяць, що характерно для погодинної системи оплати праці з нормованим завданням, за якої виконання плану враховується для встановлення доплат і на погодинну частину не впливає, тоді як за умовами пункту 2.3 договору зайнятість виконавця не менше за 140 годин на календарний місяць гарантує саме замовник, який бере на себе зобов`язання в іншому випадку оплачувати простій, що властиво оплаті праці найманих працівників за правилами Глави VII КЗпП України, при цьому зворотнього позивачем не доведено.

Разом з тим в пункті 3.1.6 договору визначені порядок і строки подання відповідачем у формі здавально-приймального акта звітів про виконану роботу та затрачений на це час, а пунктом 2.5 договору обумовлюється гарантований період вільного часу для відпочинку (період відключення), коли спеціальна моніторингова програма (он-лайн сервіс) може не фіксувати інформаційно-телекомунікаційний зв`язок з відповідачем, що не вважається порушенням договірної дисципліни, саме яке позивач поставив за вину відповідачу через невідпрацьовану норму загальної тривалості робочого часу виконання планового технічного завдання, погоджену сторонами. З урахуванням залишення відповідачу права вибору собі робочого місця будь-де поза робочими приміщеннями приватної компанії з обмеженою відповідальністю «Продуктофф» з використанням інформаційно-комунікаційних технологій умови про організацію відповідачем своєї праці з розподілом робочого часу на власний розсуд, але з підкоренням його фіксації подібно до табулювання робочого часу, вказують на обрану сторонами форму дистанційної роботи, нині врегульовану відповідно до ст. 60-2 КЗпП України.

З`ясовані умови договору про систему оплату праці та режим робочого часу без конкретного єдиного технічного завдання, а з умовами про погодження плану діяльності, переконують суд, з чим погоджується і колегія суддів, у визначенні умовами в пункті 1.7 та 2.2 договору його головної правової мети не в передачі результатів виконуваної роботи замовнику, а в самому процесі її виконання, через що предмет договору складає суто трудова функція за професією розробки програмного забезпечення і конструкторської документації до неї додатково з керуванням групи розробників та технологічними роботами, тоді як не виконавець підбирає за погодженням замовника команду розробників, а замовник залучає осіб до команди за погодженням виконавця, чим власне відрізняється трудовий найм від цивільного замісника чи субпідрядника.

Колегія суддів відзначає, що при з`ясуванні судом першої інстанції правовідносин між сторонами на тлі договору та дослідженні добутих фактичних даних, які знаходяться у тісному зв`язку з відсутністю відомостей про елементи, притаманні суті відносин підрядного типу, згідно з ст.ст. 80, 89 ЦПК України, судом визнано достатніми для висновків про укладений в дійсності трудовий договір, в силу якого відповідач зобов`язався в якості працівника інтелектуальної праці бути дистанційно на службі у роботодавця-нерезидента автором службових творів у виді комп`ютерних програм (програмного забезпечення) з випробуванням на два місяці за плату у грошовій формі, яка відповідно до чинної редакції ст. 16 Закону України «Про авторське право та суміжні права» включає авторську винагороду за створення і використання такого виду творів, а також за перехід виключних прав на об`єкт інтелектуальної власності.

Розв`язуючи цей спір, суд виходив з виконання в Україні роботи відповідачем громадянином України, з огляду на що відповідно до ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право» до цих трудових відносин застосовується право України, за яким згідно ст. 9 КЗпП України встановлена недійсність умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, внаслідок чого будь-яка неустойка та уступка відшкодування матеріальної шкоди без згоди відповідача нікчемні, оскільки не допускається гарантіями Глави IX КЗпП України. Тим більше, за цим рішенням не розв`язується питання наявності підстав матеріальної відповідальності, оскільки предметом позову визначене притягнення до цивільної відповідності.

Крім того судом першої інстанції враховано, що за обопільної згоди сторін у пунктах 3.1.7, 3.1.7.2 договору поіменовані в ньому виключні авторські майнові права належать замовнику за умови неможливості виконання відповідачем передбачених договором зобов`язань, якщо всі виконані належним чином роботи замовником оплачені, з огляду на що мета пред`явленого позову в питанні авторських прав на службовий твір полягає на закріпленні за іноземною юридичною особою виключних прав на науково-технічну продукцію з одночасним стягненням з одного з авторів виплаченої йому винагороди під приводом, по суті, порушення трудової дисципліни, що утворює зловживання цивільними правами за ст. 13 ЦК України у формі послідовності тісних звивистих поворотів, які позивач демонстрував, ухиляючись від доведення свого права вимоги, правомірності стягнення з відповідача виплаченої йому винагороди за надану науково-технічну продукцію та спростування встановленому судом першої інстанції факту трудового договору.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції при розгляді цього спору вірно встановлено, що для вимоги повернення коштів на суму, що перевищує розмір пропорційно відпрацьованому робочому часу, за встановлених судом обставин укладення трудового договору належним позивачем визнається лише роботодавець іноземна юридична особа «Продуктофф», який має право вимоги, а відповідач на достатній правовій підставі отримав 57 183 гривень 03 коп. заробітної плати за виконану роботу за трудовим договором, тоді як за недоведеністю непридатності твору способу та умовам його використання замовником належить, у будь-якому разі, у захисті цивільного інтересу замовника службового твору згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, з чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми ст.ст. 241, 516-518 ЦК України, щодо переходу права вимоги та перевищення повноважень, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки вони не доведені належними та допустимими додатковими доказами, які не були досліджені судом першої інстанції, а дослідженим доказам надана вірна правова оцінка, що відповідає дійсним обставинам та наданим на дослідження суду доказам.

Інші доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду від 10 серпня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга в цій частині підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду від 22 жовтня 2021 року щодо розподілу судових витрат колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно визначено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 в позові відмовлено без вирішення питання про судові витрати.

Однак, в інтересах відповідача його представником засобами кур`єрського поштового зв`язку у перший робочий день після неробочого, на який припав останній день строку за ч. 8 ст. 141 ЦПК України, своєчасно подана заява про відшкодування понесених судових витрат у виді компенсації витрат на професійну правничу допомогу в межах попереднього орієнтованого розрахунку в розмірі 13 450 гривень, що обґрунтовано ухваленням рішення в цілому проти позивача та належним підтвердженням грошового переказу.

За змістом санкції ч. 2 ст. 134 ЦПК України за неподання попереднього розрахунку встановлене право суду, а не обов`язок, відмовити у відшкодуванні судових витрат, що на засадах верховенства права у цивільному судочинстві зв`язано з передбачуваністю для протилежної сторони підсумку перебігу процесу та можливістю на засадах його пропорційності оцінити доцільність розпорядитися своїми правами за принципом процесуальної економії. Тому надання відповідачем попереднього розрахунку своїх витрат не пізніше подання відзиву на позов не може тягти відмову в їх відшкодуванні.

Як вбачається з паперової копії електронного доказу еквайрингу та ініціювання грошового переказу, відповідач сплатив 67,12 гривень комісії банку за проведений авансом безготівковий розрахунок за надання професійної правничої допомоги на суму 13 423,10 гривень гонорару, який за умовами договору з адвокатським об`єднанням і додатковою угодою встановлений у фіксованому розмірі грошового еквіваленту 500 доларів США, що за усталеною судовою практикою не потребує додаткового надання опису допомоги у складанні процесуальних документів та потрачений час зайнятості в участі в судовому засіданні.

Встановлено в рішенні суду, що 87 130 гривень 87 коп. ціни пред`явленого позову пов`язані з повернення одержаного стороною, зобов`язаною вчинити дії, які мають вирішальне значення для змісту спірного договору, вже після його виконання, з огляду на що відповідач ризикував втратити те, на що розрахував, виконуючи такий договір.

Відповідно, витрати відповідача на професійну правничу допомогу в межах 15 % ціни позову, заявлені з дотриманням ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на переконання суду, з чим погоджується і колегія суддів, відповідають вимогам їх співмірності відповідно до ст. 137 ЦПК України в інтересах покладення на протилежну сторону обов`язку їх відшкодувати під час розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення у цій справі враховано, що судові витрати на підставі ухвалення рішення про відмову в позові за правилами ст. 141 ЦПК України відносяться на рахунок позивача з відшкодуванням відповідачу документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу, до яких банківська комісія могла б відноситися в разі її утримання з адвоката чи адвокатського об`єднання, тоді як справлений позивачем в установлених законом розмірах судовий збір відшкодуванню йому не підлягає, а підлягає лише сума, яка чітко зафіксована умовами договору у розмірі 13 423,10 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку. Що судом першої інстанції достатньо всебічно та об`єктивно досліджено питання розподілу судових витрат у справі з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та належним чином підтвердженою сплаченою відповідачем сумою гонорару за надання правової допомоги, як документально, так і за участі адвоката в судових засіданнях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм ст.ст.81,83,134,137,141 ЦПК України не знайшли свого правового підтвердження, як і не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апелянта щодо ненаправлення копії попереднього розрахунку судових витрат позивачу, відсутність детального опису виконаних робіт адвокатом, акту прийому-передачі наданих послуг, з огляду на приєднання відповідних документів до заяви про залишення позову без розгляду, направлену позивачеві відповідачем.

З огляду на положення ст.89 ЦПК України, судом першої інстанції вірно надана оцінка доказів, що є виключною компетенцією суду, при цьому переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена, а тому додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року належить залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення від 10 серпня 2021 року та додаткового рішення від 22 жовтня 2021 року розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров