Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , 3-я особа: Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м.Київ / про звільнення майна з-під арешту, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить звільнити з-під арешту майно, яке належить товариству, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , накладеного Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ /.

Посилається в позові на те, що 17 грудня 2012 між ПАТ`Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ »Кредитні ініціативи» був укладений Договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких був наведений у Додатку №1 до Договору відступлення.

Внаслідок укладеного договору відбулася заміна кредитора, ТОВ »Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за Договором кредиту №16942, укладеним з позичальником ОСОБА_1 .

Окрім даного кредитного договору між товариством та відповідачем був укладений Іпотечний договір, відповідно до якого для забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно - квартиру АДРЕСА_1 .

В зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору та виникненням значної заборгованості 25 березня 2021 року право власності на передану відповідачем у іпотеку квартиру було зареєстровано за ТОВ »Кредитні ініціативи».

Однак реалізувати свої права власника товариство не може, оскільки постановою про відкриття виконавчого провадження № ВП № 22093651 від 20 жовтня 2010 року ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборона його відчуження.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 13 травня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками на адресу його реєстрації.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву, 3-й особі для подання пояснень.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

3-я особа будь-яких пояснень з приводу пред`явленого позову також не надав.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст.16 ЦК України.

Судом встановлено, що 17 грудня 2012 між ПАТ`Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ »Кредитні ініціативи» був укладений Договір про відступлення прав вимоги.

Відповідно до п.2.1 договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього грошову винагороду на умовах, визначених цим договором.

Внаслідок передачі кредитного портфеля новий кредит набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Розділом 4 договору врегульовано порядок передання прав вимоги шляхом підписання реєстру позичальників, що є Додатком №1 до договору, після проведення оплати за умовами договору про відступлення прав вимоги.

Звертаючись до суду, позивач Додаток №1 до даного договору не надав, як і сам кредитний договір, укладений між банком та відповідачем.

05 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір №1695, який забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають к кредитного договору №1694 від 25 жовтня 2006 року.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належала відповідачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 1992 року.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 квітня 2021 року вбачається, що 25 березня 2021 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ »Кредитні ініціативи» на підставі дубліката Іпотечного договору №1695.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2010 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 22093651 з виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва про стягнення боргу з відповідача та ОСОБА_3 заборгованості на користь КС» Співдружність».

Цією ж постановою накладено арешт на все майно, що належить відповідачу.

З Інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що 10 листопада 2010 року було зареєстровано обтяження щодо спірної квартири на підставі рішення ВДВС Солом`янського РУЮ у м.Києві.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року / заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно п.5 ч.1 ст.11 даного Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом ч.ч.1-4 ст.57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави для зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону № 1404-VIII від02 червня 2016 року /, згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Боржник управі оскаржити арешт, накладений на його майно виконавцем у рамках виконавчого провадження, шляхом подання скарги на рішення виконавця у порядку, визначеному розділом VIII ЦПК України.

Натомість особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 607/3894/17 від 26 вересня 2019 року, за змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV / на даний час це ст.59 Закону / до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що спір з приводу права власності на квартиру, передану банку в іпотеку, відсутній, і про наявність такого спору позивач при зверненні до суду не повідомляє.

В вище приведеній постанові Верховного Суду зазначається, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З урахуванням цього, відсутності спору про право власності на передану в іпотеку квартиру, на яку накладено арешт постановою державного виконавця до набуття позивачем права власності на неї, суд вважає, що заява позивача про звільнення майна з-під арешту має розглядатися за правилами глави VII ЦПК України, тобто обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 15,16 ЦК України, Законом України « Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шереметьєва