Справа №601/530/22
Провадження № 2/601/394/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року Кременецький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Білосевич Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Польової Ж.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Кременці цивільну справу № 601/530/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 . Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 29 липня 1994 року між сторонами укладено шлюб, у результаті чого Качанівською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області складений відповідний актовий запис № 3. По сьогоднішній день позивачка перебуває з відповідачем у шлюбі. 11 грудня 2000 року за особисті кошти ОСОБА_1 була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка на той час була зареєстрована за чоловіком позивачки ОСОБА_2 .. З самого початку між сторонами існувала домовленість про те, що ОСОБА_2 не буде претендувати на дану квартиру, оскільки у її покупку позивачкою вкладено особисті кошти і квартира буде придбана не в інтересах сім`ї. У кінці листопада 2000 року ОСОБА_1 позичила у своєї сестри грошові кошти у розмірі 12000,00 грн. в особисту власність для придбання квартири, оформивши при цьому безвідсотковий договір позики (за порадою юриста) терміном на три роки з правом дострокового погашення. Після продажу батьківського будинку позивачка остаточно змогла повернути сестрі позичені в неї кошти. Відповідачу все було відомо і він не заперечував проти цього. Оскільки під час укладання договору купівлі-продажу квартири вона була оформлена не на позивачку, а на її чоловіка - відповідача по справі, позивачка просить визнати за нею права особистої приватної власності на нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу, а саме на двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В судове засідання позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав наведених у позовній заяві та просить їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Писаренко Н.О. в судове засідання подала заяву в якій просить справу слухати у її відсутності та відсутності відповідача. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2022 року слідує, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано 29 липня 1994 року, про що зроблено актовий запис № 3. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2000 року, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Із договору позики від 25.11.2000 та розписок від 26.10.2001; 21.12.2002 і 25.12.2003 слідує, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 12 000 гривень на придбання двохкімнатної квартири, строком до 26.11.2003.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення особистої приватної власності одного з подружжя щодо майна, набутого ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , та не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за особисті грошові кошти позивачки.

Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 15,16, 368, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63 СК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Позивачка: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Головуючий: