Справа № 462/5502/21 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3942/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В:

в серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрат на дитину ОСОБА_3 , у розмірі 1 575 грн 60 коп.

Позов мотивовано тим, що відповідач у добровільному порядку не оплачує додаткові витрати на спільну дитину сторін, що викликані розвитком здібностей дитини до вивчення англійської мови.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року провадження у справі закрито.

Ухвала мотивована тим, що у справі відсутній предмет спору, оскільки відповідачем до моменту ухвалення кінцевого рішення у справі, відправлено позивачці грошовий переказ, яким сплачено додаткові витрати на утримання сина.

10 листопада 2021 року позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до районного суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов невірного висновку про відсутність предмету спору, адже відповідачем перераховано позивачу 1 575 грн 00 коп, а до стягнення нею заявлена сума 1 575 грн 60 коп. Тобто, спір в частині стягнення 60 коп. між сторонами існує. Судом першої інстанції всупереч вимогам закону при прийнятті оскаржуваної ухвали не вирішено питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат, які понесла позивачка, а також не стягнуто такі з відповідача.

У грудні 2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвалу суду є законною та обґрунтованою, положеннями діючого ЦПК України не передбачають розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі з підставі відсутності предмета спору. До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додано копію квитанцію, за якою ним сплачено позивачці 60 коп.

До початку розгляду справи через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача в підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено такий висновок: «Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

- відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої);

- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).

Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частина третя статті 142 ЦПК України визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у разі у закриття провадження, понесені позивачем витрати компенсовуються відповідачем лише якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, тобто у разі закриття провадження у справі на підставі пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Чинний процесуальний закон не передбачає можливості компенсації судових витрат з відповідача на користь позивача у разі закриття провадження по справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України (відсутній предмет спору).

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, вимоги диспозитивності цивільного судочинства вимагають ухвалення судового рішення відповідно до поданої заяви та її мотивів.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від: 05 лютого 2020 року у справі № 131/511/18 (провадження № 61-20657св19), 09 вересня 2020 року у справі № 308/12079/18 (провадження № 61-6836св20); 23 листопада 2020 року у справі № 522/15815/18 (провадження № 61-7613св20), 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц (провадження № 61-12504св20).

Надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушення» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усіх суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт і статті 3 ЦК). Тобто, такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.

Аналіз матеріалів свідчить, що:

-позов подано до місцевого суду 03 серпня 2021 року;

-провадження у справі відкрито 16 вересня 2021 року. В ухвалі про відкриття провадження вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження;

-ухвала про відкриття провадження у справі отримана позивачем 19 жовтня 2021 року, відповідачем 13 жовтня 2021 року;

- 21 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку відповідач подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмет спору, до якої ним додано копію квитанції від 20 жовтня 2021 року про здійснення поштового переказу на адресу позивача на суму 1 575,00 грн;

- факт отримання цих коштів, позивачем не заперечується;

- у матеріалах справи відсутня заява позивачки про те, що вона не підтримує позовних вимог, в т.ч. і частково, у зв`язку з їх добровільним задоволенням її вимог відповідачем після пред`явлення позову.

Встановивши, що відповідачем не сплачено в суді першої інстанції лише 60 коп. з пред`явленої суми позову, проте сплата таких проведена станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що наведені обставини не дають підстав для скасування оскарженої ухвали, адже, за встановлених обставин прийняття протилежного рішення буде вважатися надмірним формалізмом, та не відповідатиме завданням цивільного судочинства.

Оскільки провадження у справі закрито з підстав відсутності предмета спору, у суду першої інстанції були відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.

Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич