Справа № 577/3878/21
Провадження № 2/577/35/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2022 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О.

за участю секретаря

судового засідання Степаненко Л.В.

адвокатів Кондратенка М.І., Білого Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Конотопі в порядку загального позовного провадження справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Конотопської міської ради про визначення місця проживання дитини та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Конотопської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною і визначення способу участі батька у вихованні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом, у якому просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати, що складаються із судового збору - 908 грн. та правової допомоги - 4000 грн.

Обґрунтовуючи вимоги представник позивача за ордером адвокат Кондратенко М.І. вказав, що на даний час дитина проживає і зареєстрована у матері ОСОБА_1 . Проте відповідач з цього приводу постійно влаштовує сварки, забирав сина погрожуючи залишити останнього у себе розповсюджуючи плітки про начебто разгульний спосіб життя матері, що негативно впливає на виховання і психічний стан малолітньої дитини та стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Щодо зустрічних позовних вимог, то визнає їх частково і не заперечує визначенню способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні та безперешкодному спілкуванні із сином у спосіб та час запропонований у висновку органом опіки та піклування Конотопської міської ради, при цьому вважає доцільним зустрічі проводити за попередньою домовленістю з матір`ю не пізніше ніж за три календарних дні до дати проведення зустрічи батька з дитиною.

Стверджує, що і раніше первісний позивач жодним чином не перешкоджав спілкуванню батька з дитиною. Так, за участі органу опіки та піклування, був погоджений графік побачень батька із сином, який ОСОБА_2 постійно порушував забираючи дитину коли заманеться да ще і налаштовуючи проти матері, при цьому ображаючи останню нецензурною лайкою в присутності малолітнього з приводу чего ОСОБА_1 неодноразово зверталася зі скаргами до начальника служби у справах дітей Конотопського міськвиконкому.

Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним - ОСОБА_2 та його представник адвокат Білий Я.В., кожен окремо, вважають, що вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю не підлягають задоволенню, а провадження в цій частині необхідно закрити за відсутності предмета спору, тому як батько дитини ніколи не перешкоджав проживанню сина з матір`ю. Окрім того, подали клопотання про відмову позивачу за первісним позовом у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки не представлені всі необхідні докази на підтвердження розміру цих витрат, зокрема: заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу; копії договору про надання правової допомоги де визначений порядок оплати Клієнтом послуг адвоката; квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що свідчить про оплату Клієнтом адвокатського гонорару.

Разом з тим, підтримали зустрічний позов, у якому просять:

1. Зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2. Визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 шляхом:

а) безперервного проведення часу з дитиною (спілкування та виховання дитини) в період літа (з 1 червня по 31 серпня) протягом п`яти календарних днів підряд кожного літнього місяця, в період зимових канікул протягом п`яти календарних днів.

Відвідування дитиною місця проживання батька здійснюється з ночівлею по місцю проживання батька чи його перебування на відпочинку на території України разом з дитиною;

б) безперервного проведення часу з дитиною (спілкування та виховання дитини) з 17 год 00 хв. п`ятниці до 20 год. 00 хв. неділі - один раз кожного календарного місяця (виключаючи літні місяці та час зимових канікул), з ночівлею по місцю проживання батька чи його перебування на відпочинку на території України разом з дитиною;

в) зустрічей з сином: кожного понеділка та п`ятниці з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. і суботи з 10 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Зустрічі з дитиною та відвідування дитиною місця проживання батька, проводяться ОСОБА_2 за попереднім повідомленням матері дитини ОСОБА_1 засобами стільникового зв`язку (номер засобу зв`язку НОМЕР_1 ) СМС-повідомленням, повідомленням за допомогою мобільного додатку «Viber» або «Whats App», не пізніше ніж за три календарних дні до дати проведення зустрічи з дитиною.

3. Стягнути з ОСОБА_1 вартість судових витрат.

Обґрунтовуючи власні вимоги послалися на перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у зустрічах та спілкуванні батька з дитиною з приводу чого ОСОБА_2 , навіть, звертався із заявою до поліції. Стверджують, що раніше погоджений з начальником служби у справах дітей ОСОБА_6 графік побачень батька з дитиною не виконувався внаслідок вчинення ОСОБА_1 систематичних перешкод у спілкуванні батька з дитиною (не пускала батька на побачення з дитиною, психологічно налаштовувала дитину проти батька тощо). Наведені обставини і змусили звернутися до суду для визначення способу спілкування та участі батька у вихованні сина.

Представник Виконавчого комітету Конотопської міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_7 первинні позовні вимоги підтримала, а щодо зустрічних - то вважає, що вони підлягають задоволенню частково, зокрема у спосіб запропонований у висновку органу опіки та піклування. Стверджує, що крапку у вирішенні цих питань повинен поставити суд, оскільки між батьками дитини склалися неприязнені відносини і вони самостійно не зможуть дійти порозуміння. Додала, що жодного звернення батька дитини до служби у справах дітей з приводу порушення раніше визначеного графіка спілкування із сином, не було. Проте, ОСОБА_1 дійсно неодноразово офіційно повідомляла про негативні висловлювання та нецензурну лайку ОСОБА_2 на адресу матері в присутності дитини, що було предметом перевірки, але батько відмовлявся спілкуватися та надавати будь-які пояснення з цього приводу.

Суд, вислухавши доводи учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши представлені докази дійшов переконання про задоволення первинного позову і часткове задоволення зустрічного з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено і не спростовується сторонами, що від спільного проживання без реєстрації шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який постійно проживає і зареєстрований за місцем мешкання матері - ОСОБА_1 (а.с. 4, 5, 6).

Згідно довідки ОСОБА_3 навчається в 1-А класі Конотопської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №12. За роки навчання батько ОСОБА_2 у школі не з`являвся, навчанням та вихованням сина не цікавився (а.с.7).

Мати дитини ОСОБА_1 офіційно працює і за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони, приділяє увагу розвитку дитини (а.с. 8, 9, 73).

Із відповідей Конотопського РВП ГУНП в Сумській області видно, що ОСОБА_1 у 2019 році зверталася до поліції за фактом протиправних дій з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 (а.с.10), а останній, у 2021 році, - з приводу того, що колишня дружина не дає спілкуватися з дитиною (а.с.52).

Намагання сторін добровільно вирішити спосіб та час спілкування батька з дитиною підтверджується заявою ОСОБА_1 , погодженою з ОСОБА_2 , до начальника служби у справах дітей щодо встановлення відповідного графіку (а.с.31). Проте позитивних результатів це не принесло про що свідчать заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника служби у справах дітей ОСОБА_6 , у яких вказано, що ОСОБА_2 в присутності дитини ображає матір нецензурною лайкою підриваючи авторитет останньої (а.с.69-71, 108, 110, 121, 122).

Разом з тим, ОСОБА_2 представлені докази дбайливого ставлення до виконання батьківських обов`язків, зокрема відсутність заборгованості по аліментах (а.с.32-33), а також відвідування разом з дитиною певних курсів та гуртків (а.с. 34-36), намагання частіше бачитись із сином.

Слід також зауважити, що неприязнені відносини між батьками негативно відображаються на психічному стані малолітнього ОСОБА_3 про що зазначено у висновку дитячого психолога наданого після співбесіди з дитиною (а.с.54-56). Окрім того, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодично страждає на алергічний дерматит і потребує гіпоалергенної дієти та побуту, що безумовно повинно враховуватися при вирішенні спору (а.с.72, 120).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України.

Задовольняючи первинний позов суд виходить із такого.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з частиною 4 статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед потрібно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України регламентовано, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За висновком органу опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.157-160).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

З огляду на викладене, суд дійшов переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, яка має дохід у вигляді заробітної плати за офіційним місцем роботи, житло, у якому створено всі відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини, і, основне, бажання виховувати і розвивати власного сина (а.с.98-104). При цьому взято до уваги вік дитини та враховано, що ОСОБА_2 , який за родом професії є дальнобійником, не позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина.

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 та його представника адвоката Білого Я.В. щодо закриття провадження у справі за первинним позовом внаслідок відсутності предмета позову, оскільки батько дитини ніколи не заперечував проживанню сина з матір`ю, суд зазначає таке.

У Постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20 зроблений наступний правовий висновок.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід конкретизувати цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 у позові про визначення місця проживання дитини вказала, що відповідач проти проживання дитини з нею заперечує за надуманими причинами, безпідставно звинувачуючи її у розпусній поведінці. Підтримуючи ці вимоги у судовому засіданні представник позивача адвокат Кондратенко М.І. послався на те, що батько дитини неодноразово погрожував забрати сина у матері. Наведені доводи підтвердили і допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили, що батько дитини ОСОБА_2 погрожував матері - ОСОБА_1 відібрати сина.

За таких обставин запевнення сторони відповідача про те, що батько ніколи не заперечував проживанню дитини з матір`ю не свідчать беззаперечно про відсутність предмета спору, а відтак не заслуговують на увагу суду.

Частково задовольняючи зустрічні вимоги суд виходить із такого.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі Декларація) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В контексті Декларації прав дитини слід розуміти необов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу та забезпечення з боку обох батьків прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому, положення Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом статті 9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції прописано, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

За статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закону), виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно зі статтею 141 СК України (далі СК) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статтях 150, 151 СК визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Статтею 153 СК прописано, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За положеннями статті 159 СК якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У п.54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України від 07.12.2006 року Суд зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не дає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвиткові дитини (рішення у справі Gohansen v.Norway від 07 серпня 1996 року п.78).

При розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

У поданому до суду висновку від 22.11.2021 року орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважає за доцільним визначити наступний порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

Кожного понеділка та п`ятниці з 17.00 до 20.00 години та щосуботи з 10.00 до 20.00 години.

Кожної третьої п`ятниці місяця з 17.00 до 19.00 години суботи з обов`язковим інформуванням матері дитини в суботу до 10.00 години про стан здоров`я хлопчика.

Зустрічі проводити за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, ОСОБА_1 , та без її присутності.

Якщо батько не зможе у визначений час спілкуватись з дитиною, то інший час для спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначають за спільною згодою.

Зобов`язати ОСОБА_2 не порушувати графіку побачення, приділяти дитині увагу та турботу, иховувати її, матеріально допомогати.

Зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька, ОСОБА_2 , з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95-97).

Суд вважає правильним погодитись із способом участі батька у вихованні сина, визначеним органом опіки та піклування, що відповідатиме принципу рівності та справедливості обох батьків у вихованні дитини, при цьому враховуючи вік дитини, його психоемоційний стан, звичний режим життя у колі осіб, де дитина виховується постійно, особливості та режим харчування, стан здоров`я (періодично страждає на алергічний дерматит і потребує гіпоалергенної дієти та побуту), а також що зустрічі припадають на робочі дні, як для дитини, яка навчається у школі та зайнята уроками, відвідуванням гуртків, так і для матері, батька, які зайняті чи будуть зайняті роботою, що не порушуватиме звичний ритм життя обох сторін.

Крім того, необхідно погодитись і з пропозицією ОСОБА_2 , підтриманою адвокатом Кондратенко М.І., який представляє інтереси протилежної сторони, про необхідність попереднього повідомлення матері дитини, непізніше ніж за три календарних дні, про зустріч батька із сином. Ця умова пов`язана із специфікою роботи ОСОБА_2 , який є дальнобійником, а також раціональним використанням вільного часу матері та дитини.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, зокрема і витрат на професійну правничу допомогу суд виходить із такого.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування необхідно виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблений висновок, що для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Тобто, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду (правова позиція викладена у Постанові ВС колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2021 року у справі №755/943/20-ц).

За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при її розгляді у суді позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 надавалася професійна правова допомога адвокатом Кондратенком М.І. на підставі договору про надання правової допомоги від 02.08.2021 року б/н (а.с. 58).

Та обставина, що у згаданому Договорі не визначений порядок оплати Клієнтом послуг адвоката, а також відсутня квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що свідчить про оплату Клієнтом адвокатського гонорару не спростовує факту понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу саме у цій справі, оскільки заявником на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано інші належні та допустимі докази, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 11.10.2021 року, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 02.08.2021 року б/н (а.с. 57); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 08 грудня 2003 року № 154; розрахунок витрат; акт прийому-передачі послуг; довідка про отримання адвокатом Кондратенко М.І. від ОСОБА_1 за надання юридичної допомоги 4000 грн. (а.с.103).

Отже, перераховані документи є належним доказом фактичного понесення витрат на правничу допомогу.

Законодавцем визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 ст.264 ЦПК).

Необхідно також зауважити, що питання відшкодування сплачених за правову допомогу витрат в розмірі 4000 грн. зазначено у прохальній частині первісного позову (а.с.3), а заявлена сума відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру з урахуванням складання заяв по суті справи, кількості та часу судових засідань.

Відтак клопотання противної сторони про відмову позивачу за первісним позовом у стягненні витрат на правову допомогу з ОСОБА_2 є безпідставним.

Щодо відшкодування судового збору за зустрічним позовом, то внаслідок часткового задоволення вимог судові витрати повинні бути покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На переконання суду це 50%, що дорівнює 454 грн.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України унормовано, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця сплаченого ними судового збору, що становить 454,00 грн.

Керуючись: ст.ст. 19, 141, 150, 151, 153, 159, 160, 161 СК України, ст.ст. 77, 78, 79, 80, 89, 141, 263-265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати, а саме: 454,00 грн. судового збору та 4000,00 грн. - правової допомоги, всього 4454,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та безперешкодному спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- кожного понеділка та п`ятниці з 17.00 до 20.00 години та щосуботи з 10.00 до 20.00 години;

- кожної третьої п`ятниці місяця з 17.00 до 19.00 години суботи з обов`язковим інформуванням матері дитини в суботу до 10.00 години про стан здоров`я хлопчика.

Зустрічі проводити без присутності матері дитини ОСОБА_1 , але за попереднім повідомленням останньої у будь-який спосіб не пізніше ніж за три календарних дні до дати проведення зустрічи з дитиною.

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з часу отримання повного рішення.

Суддя Кравченко В. О.