Справа № 496/967/16-ц
Провадження № 4-с/496/2/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Желяпової О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича з примусового виконання виконавчого листа № 496/967/16-ц, уточнивши яку, просить:

1) визнати незаконними дії приватного виконавця Шипкова Є.О. при винесені постанов від 01.07.2021 року у виконавчому провадженні № 65951892, відкритому з примусового виконання виконавчого листа № 496/967/16-ц про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 95092 грн. 75 коп. та судового збору у розмірі 950 грн. 93 коп., про:

- відкриття виконавчого провадження;

- стягнення з боржника основної винагороди;

- розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;

- розшук майна боржника;

- арешт коштів боржника;

- арешт майна боржника.

2.) Скасувати вказані постанови від 01.07.2021 року у виконавчому провадженні № 65951892.

3.) Зупинити та відстрочити виконавче провадження № 65951892 до кінцевого розгляду справи № 496/1434/19.

4.) Визнати виконання нею 03.09.2021 року виплати боргу у розмірі 96092.75 грн. по квитанції № 0.0. по рішенню - виконавчому листу від 27.04.2021 року Біляївського районного суду Одеської області до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 65951892 приватним виконавцем Шипковим Є.О.

В обґрунтування скарги посилаються на те, що при вчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 65951892 приватним виконавцем Шипковим Є.О. грубо порушено норми Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Приватний виконавець Шипков Є.О. подав до суду письмове заперечення на скаргу ОСОБА_1 та просив залишити її без задоволення, так як він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. На підтвердження чого подав до суду відповідні матеріали виконавчого провадження.

Скаржниця ОСОБА_1 , приватний виконавець Шипков Є.О. та третя особа: ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги належним чином.

Дослідивши матеріали за скаргою, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 08.05.2018 року Біляївським районним судом Одеської області було винесено рішення по справі №496/967/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 95 092, 75 грн. та 950,93 грн. судового збору. Вказане рішення суду набрало законно сили.

27.4.2021року на виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист.

Згідно зі ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Зокрема, ст. 447 ЦПК України надає стороні виконавчого провадження право оскаржити до суду рішення, дії або бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення, якщо порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

01.07.2021 року на підставі заяви стягувача - ОСОБА_2 , поданої 01.07.2021 року, приватним виконавцем Шипковим Є.О. було відкрито виконавче провадження № 65951892 із виконання виконавчого листа № 496/967/16-ц, виданого Біляївським районним судом Одеської обл. 27.04.2021 року щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 95 092, 75 грн. та 950,93 грн. судового збору.

У постанові про відкриття провадження була зазначена вимога про необхідність надання боржником декларації про доходи та майно.

Згідно із ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Постанова про відкриття виконавчого поводження була постановлена в день надходження заяви стягувача та надіслана в цей же день боржнику ОСОБА_1 за адресою, вказаною у виконавчому документі, рекомендованою кореспонденцію з повідомленням про вручення 02.07.2021 року за вих. № 2179, що підтверджується відправленням Укрпошта Стандарт №550.

Крім того, ОСОБА_1 у своїй скарзі зазначає, що вищевказану постанову вона отримала 18.08.2021 року.

Вимогу про скасування вищевказаної постанови боржницею заявлено у доповненнях до скарги, підписаних боржницею 01.10.2021 року. На відміну від зазначеного, у відповідності із п. «а», ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18, провадження № 12-297гс18 зробила висновок, що під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, необхідно дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 341 цього Кодексу. Враховуючи, що аналогічні правила щодо строків звернення до суду із скаргою на дії виконавця передбачені й у ЦПК України, наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду є обов`язковим у цій справі.

Так, у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справа №752/8934/17, провадження №61-604св20 від 05.11.2020 під час розгляду цивільної справи було застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 та зазначено, що суд попередньої інстанції обґрунтовано вважав, що заявник має право звернутись зі скаргою на дії державного виконавця до суду в межах десятиденного строку, що обчислюється в календарних днях, передбаченого ЦПК України, та враховуючи те, що представник боржника ознайомилася з виконавчим провадженням №.04.2017 року, а зі скаргою до суду звернулася 28.04.2017 року, дійшов правильного висновку, що такий строк заявником пропущено. З огляду на висновки Верховного суду, викладені вище, скарга у частині скасування постанови про відкриття провадження є такою, що подана поза межами строків, встановлених ст. 447 ЦПК України, що у відповідності із висновком Вищого суду є підставою для відмови у задоволенні скарги.

Клопотання про поновлення пропущеного строку для подання скарги в частині визнання дій приватного виконавця незаконними при винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та її скасування ОСОБА_1 до суду не подала.

Крім того, як на підставу скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.07.2021 року ОСОБА_1 посилається на те, що приватний виконавець мав надати їй строк на добровільне виконання рішення суду.

Суд звертає увагу на те, що чинний ЗУ «Про виконавче провадження» не містить вимог щодо зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження боржнику строку на самостійне виконання рішення. Такі вимоги містив ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, чинній до 02.06.2016 року (ст. 25 та 27 ЗУ «Про виконавче провадження», що втратив чинність 02.06.2016 року), чинний на сьогоднішній день ЗУ «Про виконавче провадження» взагалі не містить поняття самостійного виконання рішення боржником.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій приватного ОСОБА_3 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 65951892 від 01.07.2021 року та її скасування є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про визнання незаконними дій приватного виконавця Шипкова Є.О. при винесені постанови від 01.07.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди та її скасування суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Так, ч. 2 та ч.4 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Із копій виконавчого провадження вбачається, та підтверджується ОСОБА_1 , що часткове погашення нею заборгованості за виконавчим документом здійснено саме після того, як вона дізналась про вжиті приватним виконавцем заходи примусового виконання, що явно свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між діями виконавця та фактичним частковим погашенням заборгованості, у зв`язку з чим підстави для визнання дій приватного виконавця із стягнення основної винагороди незаконними - відсутні, тим більш, що ці дії були проведені із дотриманням вимог ст. 27 та ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження». Отже вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Щодо вимог про визнання незаконними дій приватного виконавця Шипкова Є.О. при винесені постанови від 01.07.2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та її скасування суд також вважає, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Вказані вимоги ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтувала, проте суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

відкриття виконавчого провадження;

стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

стягнення витрат виконавчого провадження;

закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

З огляду на постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та супровідного листа приватного виконавця на ім`я боржника ОСОБА_1 вбачається, що приватний виконавець виніс вказану постанову з дотриманням вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень та ЗУ «Про виконавче провадження», надіславши її в день винесення боржнику ОСОБА_1 .

Як на підставу скарги в цій частині ОСОБА_1 також посилається на те, що стягувачем не було внесено авансового внеску на рахунок виконавця за пред`явлення виконавчого документу. Суд звертає увагу на те, що 15.05.2019 року Другий сенат Конституційного суду України прийняв рішення № 2-р(ІІ)/2019, яким норму щодо сплати авансового внеску було визнано неконституційною. Отже, станом на день пред`явлення виконавчого документу до виконання діяв ЗУ «Про виконавче провадження», який не передбачав обов`язкового внесення стягувачем авансового внеску. Не зважаючи на те, авансовий внесок стягувачем у розмірі 500,00 грн. вносився та був повернутий йому 06.09.2021 року.

Що стосується вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконною та скасування постанови про розшук транспортного засобу від 01.07.2021 року суд відзначає наступне.

Постановою приватного виконавця від 01.07.2021 року було винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_1 , а саме: транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 у зв`язку із тим, що боржником ОСОБА_1 вимоги виконавчого документу не виконано, а згідно відповіді МВС України у останньої виявлено у власності вказаний транспортний засіб.

ОСОБА_1 посилається на те, що у винесенні постанови про розшук її транспортного засобу не було сенсу, адже приватному виконавцю відомо її місце проживання, відповідно до чого він міг виїхати за адресою її проживання та встановити місце знаходження транспортного засобу.

Проте, ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук.

Законом України «Про виконавче провадження» не визначено конкретних випадків, в яких виконавець не має права виносити постанову про розшук транспортного засобу боржника.

Згідно із вимогами п. 3 ч. 3. ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку.

Постановою приватного виконавця від 02.09.2021 року було здійснено опис майна боржника ОСОБА_1 , а саме: транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Після чого. на виконання п. 3 ч. 3. ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» приватним виконавцем було винесено постанову про припинення розшуку майна.

Тобто, ця вимога ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із підстав того, що постанова про розшук на час розгляду скарги судом не є чинною.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про арешт транспортного засобу від 07.09.2021 року, заявленої на підставі того, що арештоване майно є спільним майном подружжя, слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У відповідності із ч. 1 та 2 ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення.

Із зазначеного вбачається, що накладання арешту на майно у день його виявлення є не правом, а обов`язком виконавця. Крім того, постанова про звернення стягнення на майно боржника приватним виконавцем не виносилась, зазначене майно не вилучалось, а навпаки, передано на відповідальне зберігання чоловікові боржниці, якого вона і зазначає, як зацікавлену особу у рамках розгляду цієї скарги, звісно, і дії, які передують примусовій реалізації цього майна (винесення постанови про призначення експерта, отримання звіту про вартість майна та підготовка заявки на реалізацію), приватним виконавцем не здійснювались.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто, якщо дійсно наявні правові підстави для того, щоб вважати, що постановою про арешт транспортного засобу накладено арешт на частку у майні, яка не належить боржнику, у такому випадку належним способом захисту є звернення до суду саме із позовом про скасування арешту та належним позивачем у такому разі є чоловік ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , оскільки у розумінні положень ст. 4 ЦПК України ОСОБА_1 не є особою право якої порушено та підлягає захисту у судовому порядку. Вищевказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні заявленої вимоги про скасування арешту. Більш того, незважаючи на те, що ст. 60 СК України встановлена презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, згідно із положеннями п. 2 та 3 ст. 57 СК України саме особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б дозволили прийти до висновку стосовно того, що арештоване майно є саме спільною сумісною власністю подружжя, оскільки до суду не надано доказів, які підтверджують правову підставу набуття майна.

Що також стосується вимоги про скасування постанови про арешт коштів від 01.07.2021 року, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

Так, 20.09.2021 року на підставі заяви ОСОБА_1 від тієї ж дати та довідки Управління соціального захисту та охорони здоров`я Нерубайської сільської ради приватним виконавцем було винесено постанову про зняття арешту з коштів на рахунку, який було зазначено у вказаній довідці, як рахунок на який боржниця отримує матеріальну допомогу на дітей (рахунок у AT «Ощадбанк»). Тобто, ця вимога ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у судовому порядку із підстав того, що вона була задоволена приватним виконавцем у позасудовому порядку.

Також всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано до суду доказів (відомості з банків про залишки коштів на рахунках), що накладання арешту на рахунки боржниці не є співмірним із сумою боргу, у зв`язку із чим ця вимога також не може бути задоволена.

Нормами ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не було надано суду обґрунтованих доказів неправомірних дій приватного виконавця, суд приходить до висновку, що приватний виконавець діяв у межах своїх повноважень та в межах дії Закону України «Про виконавче провадження» і права скаржника порушено не було, таким чином, скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині зупинення та відстрочення виконавчого провадження № 65951892 до кінцевого розгляду справи № 496/1434/19 та визнати виконання нею 03.09.2021 року виплати боргу у розмірі 96092.75 грн. по квитанції № 0.0. по рішенню - виконавчому листу від 27.04.2021 року Біляївського районного суду Одеської області до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 65951892 приватним виконавцем Шипковим Є.О. суд звертає увагу ОСОБА_1 на те, що вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку розділу VII ЦПК України, а тому до розгляду судом не приймаються у даному провадженні.

Керуючись ст. ст. 450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 28 лютого 2022 року.

Суддя Л.О. Пендюра