ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

23 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11111/21
Головуючий у першій інстанції Деркач О. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/472/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, Державна казначейська служба України

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 30 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності та тривалим невиконанням судового рішення (суддя Деркач О.Г.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 30 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що протиправна бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, встановлена у рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 року, поза межами розумного строку невиконання судового рішення призвело до моральної шкоди у розмірі 70 000 грн; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 70 000 грн шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. Позов мотивовано тим, що позивач має право на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Чернігівським окружним адміністративним судом при розгляді справи №620/4850/20 від 25.03.2021 року було винесено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі; визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо нарахування та виплати позивачу щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. Рішення набрало законної сили 26.04.2021 року. ОСОБА_1 вказував, що відповідач в добровільному порядку вказане рішення суду не виконав в повному обсязі, змусив позивача звертатися до суду з заявою про видачу виконавчого листа. 08 липня 2021 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області було прийнято заяву позивача та відкрито виконавче провадження, проте станом на дату звернення ОСОБА_1 з цією позовною заявою жодних дій з боку відповідача, націлених на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду, не вживалось, рішення суду не виконується, що спричиняє позивачу тяжкі душевні страждання, підриває з боку держави основи допомоги та підтримки учасників бойових дій та їх родин, як наслідок всіх військовослужбовців. За доводами ОСОБА_1 , він втратив звичайний спосіб життя у зв`язку з необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду, до відповідача, пошти, зібранням документів, необхідних для захищення його права в суді, тим самим було обмежено його спілкування з сім`єю, постійно відчуває негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги підвищений, оточуючі вказують на важкість виконання повсякденних обов`язків, покладених на нього. Позивач посилався, що розмір відшкодування моральної шкоди 70 000 грн складається із розміру 2500 євро (справа Ю.М.Іванов проти України) шляхом перемноження на курс євро за курсом Нацбанку на час подання позовної заяви до суду.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 30 грудня 2021 року позов задоволено частково; стягнуто з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 1600 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди; в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовлено; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено; стягнуто з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 грн 00 коп. Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем докази містять інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність причинного зв`язку протиправних дій Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради і завданої моральної шкоди, обумовленої порушенням останнім конституційного права позивача на виконання судових рішень. Суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради не є державним органом, отже правових підстав для стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку відповідних коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку суд не вбачав. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, та врахував розмір заборгованості, тривалість невиконання судового рішення, вік позивача, глибину душевних страждань, втрату звичайного способу життя у зв`язку із необхідністю вивчення нормативно-правових актів та звернення до суду.

В апеляційній скарзі Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради просить скасувати вказане рішення суду у частині стягнення з Департаменту на користь ОСОБА_1 1600 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнення з Департаменту на користь держави судових витрат з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про стягнення моральної шкоди відмовити повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що визнання дій/рішень/бездіяльності відповідача протиправними ще не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та про відсутність обов`язку позивача її доводити. Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради посилається, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі №620/4850/20 стосується зобов`язання нарахувати та виплатити недоотримані кошти на користь позивача та ніяким чином не стосується питання наявності чи відсутності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За доводами відповідача, з метою виконання рішення суду Управління соціального захисту населення Деснянського району добровільно, ще до відкриття виконавчого провадження здійснило перерахунок ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком з урахуванням фактично виплачених сум, тобто зазначене судове рішення виконано повністю. Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради вважає, що ОСОБА_1 не довів факту заподіяння йому саме моральної шкоди, оскільки він як до звернення до суду із позовом щодо щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, так і на час вирішення даної справи про стягнення моральної шкоди був військовослужбовцем, проходив службу у військовій частині, що свідчить про відсутність порушення його нормальних життєвих зв`язків, продовження ним активного громадського життя, стосунків з оточуючими людьми, відсутність втрати звичайного способу життя, відсутність погіршення стану його здоров`я, у тому числі психічного. Крім того, відповідач вказує, що будь-які дії/рішення/бездіяльність Департаменту у процесі виконання судового рішення не визнавалися судом у порядку адміністративного судочинства протиправними. Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги стосувалися стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України, а не з будь-якого органу. Також відповідач посилається, що суд безпідставно, порушуючи повністю ст.141 ЦПК України, стягнув з Департаменту судові витрати з оплати судового збору на користь держави.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач вказує, що суд вірно вирішив, що невиконання відповідачем судового рішення протягом 7 місяців є тривалим періодом і в розумінні ст.1174 ЦК України є самостійною підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання і моральні переживання фізичної особи внаслідок бездіяльності органу місцевого самоврядування. ОСОБА_1 наголошує на неможливості виміряти глибину душевних страждань, в черговий раз пригнічуючи позивача як людину (змушуючи писати позов, відповідь на відзив), захисника своєї батьківщини, - надмірним і безглуздим блюзнірством, хамським відношенням до прав, захищених Законом України. Позивач вказує, що ще в липні 2020 року звертався до відповідача із заявою про проведення перерахунку, однак лише 22 грудня 2021 року отримав частину разової грошової допомоги, тобто виконання рішення суду. Також ОСОБА_1 посилається, що у зв`язку з інфляційними втратами він втратив значну частину своїх коштів.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду оскаржується відповідачем фактично лише в частині задоволених позовних вимог, оскаржуване рішення суду не переглядається апеляційним судом в частині відмовлених позовних вимог.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 11 грудня 2017 року отримав посвідчення учасника бойових дій, відповідно має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.13).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі №620/4850/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі меншому, ніж передбачено частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язано Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради зробити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, з урахуванням розміру зазначеної соціальної виплати, визначеного частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми на його картковий рахунок (а.с.8-9).

Вказане рішення суду не було виконано відповідачем станом на час звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, а було виконано 22 грудня 2021 року, що підтверджується довідкою Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради №14-06/6485 від 30 грудня 2021 року (а.с.74).

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди у 1600 грн відповідає принципам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги, що визнання дій/рішень/бездіяльності відповідача протиправними ще не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, невиконання належним чином Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради судового рішення протягом тривалого періоду є самостійною підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Той факт, що Управління соціального захисту населення Деснянського району ще до відкриття виконавчого провадження здійснило перерахунок ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2002 рік у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком не свідчить про повне виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року, оскільки вказаним рішенням на відповідача покладено обов`язок не лише провести перерахунок зазначеної виплати, але і обов`язок по її виплаті, яку фактично проведено 22 грудня 2021 року, тобто судове рішення виконано в повному обсязі майже через 8 місяців після набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

У зв`язку з викладеним, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не довів належними та допустими доказами порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків із оточуючими людьми, втрату звичайного способу життя, а також те, що тривалість підготовки документів до суду були мінімальними та не потребували додаткових з`ясувань та затрат позивача.

Посилання відповідача на відсутність факту завдання позивачеві моральної шкоди не грунтуються на матеріалах справи, за якими встановлено наявність причинного зв`язку протиправних дій Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради і завданої моральної шкоди, обумовленої порушенням конституційного права позивача на виконання судового рішення.

Не можуть бути прийняті судом до уваги доводи Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, що його дії/рішення відповідали реальним фінансовим можливостям, оскільки відсутність відповідного бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає необгрунтованими посилання відповідача, що затримка виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року не є надмірно тривалою.

Також суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо повторного стягнення збитків на користь позивача, оскільки рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року зобов`язано відповідача зробити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік з урахуванням виплаченої суми, а в даній справі стягнуто моральну шкоду за несвоєчасне виконання вищевказаного судового рішення.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Вбачається, що ОСОБА_1 позовні вимоги заявлено до двох відповідачів - Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради та Державної казначейської служби України.

Суд першої інстанції вирішив саме ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду, і в даному випадку стягнення моральної шкоди з одного із відповідачів, які визначені позивачем, не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована винною особою - Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради, оскільки саме ним було допущено тривале невиконання судового рішення, у зв`язку з чим є безпідставними доводи відповідача про покладення будь-яких витрат Департаменту, спричинених виконанням функцій держави, на державу.

Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції належить залишити без змін в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1600 грн.

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст.141 ЦПК України щодо стягнення судових витрат з оплати судового збору.

Так, відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь третіх осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За матеріалами справи встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 70 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково і стягнуто 1600 грн моральної шкоди, тобто позов задоволено на 2,3%.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», отже з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог - у розмірі 20,88 грн (908 грн х 2,3%).

Суд першої інстанції при розрахунку розміру судового збору не врахував необхідності його визначення з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог і помилково стягнув судовий збір у повному розмірі.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 30 грудня 2021 року змінити, зменшивши розмір судового збору з 908 грн до 20 грн 88 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: