Справа № 442/4210/21 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/196/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики (боргової розписки), -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору позики (боргової розписки). Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою. Однак, у вказаній розписці не зазначено дати, місця її складання та дати передачі коштів, а тому жодних договірних відносин між сторонами не укладено. У 2016 році позивачем було запропоновано відповідачу вкласти кошти в компанію "Kairos Technonogies Limited", що ним і було зроблено. Проте, в подальшому виявилось, що дана компанія була своєрідною пірамідою, яка в 2018 році припинила свою діяльність, не повернувши кошти вкладникам, у тому числі ОСОБА_3 . Враховуючи вказане, вважає спірну розписку недійсною.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики (боргової розписки), укладеного між ними, про зобов`язання повернення коштів в сумі 8760 доларів США, недійсним, - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд ухвалюючи рішення, керувався тим фактом, що позивачем не доведено недійсність договору позики, а саме розписки, оскільки така нібито підтверджує факт наявності боргового зобов`язання між позивачем та відповідачем, однак такі висновки не підтверджені нормами законодавства.

Зазначає, що згідно розписки, позивач лише зобов`язався віддати відповідачу грошові кошти у сумі 8 760 дол. США, а не повернути отриману у борг суму коштів, за наведеного скаржник вважає, що застосувавши до спірних правовідносин ст..ст. 1046, 1047 ЦК України, є обгрунтованим факт недоведеності існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Звертає увагу суду, що позивачем у 2016 році було запропоновано відповідачу вкласти кошти в компанію Kairos Technologies Limited, що останнім і було здійснено. Проте, як виявилось в подальшому, вказана вище компанія була своєрідною фінансовою пірамідою, яка в 2018 році припинила свою діяльність, не повернувши грошові кошти своїм вкладникам, в тому числі і ОСОБА_3 . А тому, позивач не може нести відповідальність, яка виникла у компанії Kairos Technologies Limited перед ОСОБА_3 .

Також зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умов отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду судової палати Касаційного Цивільного суду від 22.08.2019 року у справі №с 369/3340/16-ц, на яку посилався позивач у своїй позовній заяві по даній справі, проте судом викладені доводи не було взято до уваги.

Вважає, що оскільки розписка написана від руки без допомоги будь-якого технічного засобу зв`язку, не містить факту отримання грошових коштів позивачем, ні місця чи дати укладення договору, тому не може вважатись укладеною в письмовій формі та такою, що набрала чинності з моменту укладення, у відповідності до ст. 631 та ст. 1047 ЦК України.

Окрім цього, вважає, що посилання представника відповідача на той факт, що позивач «частину коштів уже віддав», що підтверджується нібито звукозаписом судового засідання, не можуть братись до уваги, оскільки вказані дані не перевірені, не встановлені саме в цій справі та відсутні в матеріалах, та відносяться до спору по іншій справі.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

05 квітня 2022 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року залишити без змін. Звертає увагу на те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року у справі № 442/1111/21 з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти. Вказаним рішення встановлено наявність між сторонами спору договірних правовідносин, які виникають з договору позики, що має преюдиціальне значення для спору між сторонами щодо обставин укладення договору позики.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 квітня 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 09 травня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 не підлягає до задоволенню із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що зі змісту написаної ОСОБА_2 розписки вбачається отримання ним грошових коштів у борг, із зобов`язанням повернення таких до конкретно зазначеної дати. Тобто, встановлено саме наявність боргового зобов`язання між сторонами, а тому покликання позивача на недійсність розписки у зв`язку із відсутністю в такій дати, місця її складання, на думку суду, є ухиленням від виконання зобов`язання за договором позики, укладення якого сам же позивач не заперечує.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 обґрунтував свої вимоги відсутністю дати складання розписки, місця її складання та дати передачі коштів, у зв`язку з чим, жодних договірних відносин між сторонами вважає не укладеними.

Зі змісту вказаної розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 8760 доларів США, гроші зобов`язався повернути до 30.06.2020, що підтверджується його підписом.

У розписці зазначена серія, номер та дата видачі паспорта позичальника, розписка підписана власноручно позивачем.

Факт домовленості щодо позики та факт складання розписки позивач ОСОБА_2 не заперечує, що встановив суд першої інстанції та вбачається з позовної заяви.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки нею підтверджується як факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її повернення.

Дане положення міститься в правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17, а також в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, укладення якого сам позивач не заперечує, та встановлено наявність боргового зобов`язання між сторонами.

В Постанові від 19 травня 2021 року по справі № 128/891/20-ц Верховний Суд зазначив, що посилання касаційної скарги на те, що у спірній розписці відсутня дата її складення, у ній не конкретизовано валюту виконання грошового зобов`язання, так як зазначено лише долар, не спростовують наявність боргових зобов`язань, оскільки у розписці вказана дата виконання зобов`язання.

Частинами 1 і 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Виходячи із змісту розписки, судом встановлено, що розписка підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 , містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, строк та умови повернення боргу, особистий підпис позичальника.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у наданій позивачем розписці усіх необхідних реквізитів, а саме: дати складання розписки, місця її складання та дати передачі коштів, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, суд повно та всебічно дослідив усі обставини справи щодо надання відповідачем коштів позивачу у позику, встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору позики, у зв`язку з недоведеністю недійсності такого договору.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, та доказів, які б впливали на законність судового рішення і спростовували висновок суду апеляційна скарга ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 не містить.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 травня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник