Справа № 161/899/22
Провадження № 2/161/1595/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря - Міліщук Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.1994 №2-3602. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному житлі з 2006 року та з 2016 року відповідно, однак з 2019 року за вказаною адресою не проживають, жодного інтересу до квартири не проявляють, комунальні платежі не сплачують, утримання житла не здійснює. Станом на день звернення до суду позивачу відомо про те, що відповідачі проживають у належній ОСОБА_2 на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Факт реєстрації відповідачів у належній позивачу житловому приміщенні обмежує останню у реалізації її права власності.

З огляду на наведене, зважаючи також на те, що відповідачі не є власником даного житла, наразі проживають у належній ОСОБА_2 на праві приватної власності, просить суд ухвалити рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та стягнути на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою суду від 19.01.2022 справу було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.

Правом подачі відзиву на позов відповідачі не скористалися, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

21.03.2022 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутності. Одночасно з цим відповідачем повідомлено, що він та ОСОБА_3 проживають з вересня 2019 року у квартирі в АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними матеріалами справи, позов підтримав, просив задовольнити.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу р.№2-3602 від 15.07.1994, засвідченого державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Моравецьким В.Р., що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №281803852 від 28.101.2021.

Згідно копії довідки відділу інтегрованих послуг департаменту ЦНАП у м.Луцьку №12932 від 05.10.2021, за вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однак, згідно повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області №42171/20/04-21 від 05.10.2021, син позивача, ОСОБА_2 , та онука позивача, ОСОБА_3 , не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з 2019 року.

Така обставина не заперечується і самим відповідачем ОСОБА_2 у його заяві від 21.03.2022.

Факт проживання відповідачів у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з 03.09.2019 підтверджується копією довідки ОСББ «Дім Форрест» від 19.11.2021. Таке житлове приміщення належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності з 15.12.2017, що стверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295230551 від 19.01.2022.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі тривалий час (з вересня 2019 року) не проживають за адресою місця реєстрації, вказаний факт не ними не заперечується, проживають протягом цього у іншому житлі, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ..

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 992 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64 ЖК України, ст. 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.04.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк