Справа № 153/1436/21
Провадження № 22-ц/801/726/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 рокуСправа № 153/1436/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2022 року, постановлене суддею Ямпільського районного суду Вінницької області Швець Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач зазначає, що відповідач життям доньки не цікавиться, коштів на її утримання не надає, а їй важко утримувати одній доньку. Відповідач працездатний, має власне підприємство та інших осіб на утриманні не має. У зв`язку з цим просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню доньку у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що на цей час відсутній предмет спору, оскільки він не відмовляється та добровільно виконує свій батьківський обов`язок, пов`язаний з матеріальним утриманням доньки ОСОБА_3 , шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. Він погоджується добровільно щомісячно сплачувати аліменти на доньку в розмірі 3000 гривень.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на користь позивача на доньку в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн, щомісячно, починаючи із 31.08.2021 і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала про відкриття провадження у справі постановлена з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки справа підлягає направленню для розгляду до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за місцем реєстрації відповідача. Також, суд не взяв до уваги, що позов подано до громадянина Туреччини, а тому відповідачу потрібно було надати позовну заяву та копії до неї на турецькій мові з їх нотаріально завіреним прикладом. В матеріалах справи не має доказів належного повідомлення відповідача про призначення судового засідання, що позбавило його надати пояснення суду, заперечення та клопотання по справі. Крім того, визначаючи розмір аліментів судом не досліджувались доходи відповідача. Скаржник вказує, що так як він добровільно сплачує аліменти, відсутній предмет спору. Просить рішення суду скасувати та відмовити у позові.

Правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с.8).

Донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Туреччини, згідно з рішенням УДМС України у Вінницькій області №03.2/18406 від 20.12.2016 набула громадянства України (а.с.10) та є громадянкою України (а.с.11).

Із роздрукованих скріншотів з інтернет ресурсу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_4 , житель АДРЕСА_1 , 23.10.2017 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності: 47.72 роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах (а.с.12-19).

З довідки №04-46/3/664 від 17.09.2021, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 16.06.2017 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків встановлено, що ОСОБА_2 за період з 2 кварталу 2021 по 3 квартал 2021 отримувала заробітну плату в розмірі по 6041 гривні за квітень та травень 2021 року, по 6120 гривень за червень, липень, серпень, вересень 2021 року (а.с.97).

Із інформації Головного управління ДПС у Вінницькій області від 20.01.2022 встановлено, що ОСОБА_2 згідно інформаційної бази Державного реєстру фізичних осіб платників податків за період з 1 кварталу 2021 року по 3 квартал 2021 року отримувала доходи з таких джерел: 1 квартал 2021 року заробітна плата в сумі 14625 гривень 58 копійок; 2 квартал 2021 року заробітна плата в сумі 18202 гривні; 3 квартал 2021 року заробітна плата в сумі 18360 гривень (а.с.130).

Між сторонами виникли правовідносини щодо утримання неповнолітньої дитини.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини передбачено ст. 183 СК України.

Частиною 1 ст.184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Позивач просила стягувати аліменти у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини першої та другої статті 80 СК аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_4 у відзиві зазначив, що погоджується добровільно щомісячно сплачувати аліменти на доньку в розмірі 3000 гривень, а тому спроможний утримувати свою доньку у визначеному судом розмірі.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач не спроможний сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Суд першої інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, із врахуванням інтересів доньки, її віку дійшов правильного висновку, що батько й матір мають рівні права та обов`язки щодо виховання та утримання своєї дитини, з чим погоджується апеляційний суд.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд виходячи з положень ст. ст. 180, 184 СК України дійшов правильного висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо сплати аліментів на неповнолітню дитину.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов подано до громадянина Туреччини, а тому відповідачу потрібно було надати позовну заяву та копії до неї на турецькій мові з їх нотаріально завіреним прикладом, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримавши позовну заяву надав відзив на позов українською мовою, тобто та під час розгляду справи відповідач не вказував на те, що не розуміє обставини позову.

Водночас не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ухвала про відкриття провадження у справі постановлена з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки справа підлягає направленню для розгляду до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за місцем реєстрації відповідача.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Як вбачається із довідки Департаменту реєстраційних послуг (а.с. 27) відповідач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 16.06.2017 по теперішній час, вказане також не заперечується самим відповідачем.

Частиною ч. 1 ст. 27 ЦПК України встановлено, Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, ч. 1 ст. 28 ЦПК України визначено правило альтернативної підсудності, згідно з яким позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

У даному виді спору існує альтернативна підсудність, так як позивач проживає в м. Ямпіль Вінницької області, а тому відповідно до ст. 28 ЦПК України має право звернутися з позовом за місцем своїм перебуванням.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Тобто судом першої інстанції при розгляді справи судом не було порушено норми права, на які посилається скаржник.

Відтак вимога апеляційної скарги щодо направлення справи для розгляду до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за встановленою підсудністю не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно сплачує аліменти, тому взагалі відсутній предмет спору та позов є безпідставним, колегією суддів до уваги не приймається. Добровільне надання коштів на доньку, не звільняє відповідача від обов`язку сплати аліментів на дитину в судовому порядку.

Колегія суддів, наголошує, що фінансова підтримка, про яку говорить відповідач навпаки підтверджує можливість останнього надавати допомогу неповнолітній доньці.

Не заслуговують на увагу також доводи про те, що судом порушено його права, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи на 02.02.2022, що позбавило його надати пояснення суду, заперечення та клопотання по справі.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений на судові засідання, також заявляв клопотання щодо ознайомлення із матеріалами справи, відкладення справи та розгляду справи в режимі відеоконференції, що судом було задоволено. Тобто у відповідача було достатньо часу для надання пояснень та заперечень.

Також, відповідачем надано відзив на позов, в якому він висловив свою позицію щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

Суд, виконуючи норми ЦПК України повідомляв відповідача про розгляд справи, судом першої інстанції при розгляді справи судом не було порушено права відповідача та норми права, на які посилається скаржник.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням наведеного, положень ст. ст.180, 182 СК України та принципів розумності й справедливості, зважаючи на необхідність належного матеріального забезпечення дитини обома батьками, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на доньку у розмірі 3000 грн., щомісячно, що сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, з чим погоджується й апеляційний суд.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 березня 2022 року відстрочено відповідачу ОСОБА_7 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до закінчення апеляційного провадження у справі.

З матеріалів справи слідує, що розмір судового збору за подання апеляційної скарги складає 1362,00 гривень (150 % * 908,00 грн.).

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, тому йому слід сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн на користь держави.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. ст.367, 374, 375, 381-384, ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 гривень на користь держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 травня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало