КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №756/13247/20 Головуючий у 1 інстанції: Майбоженко А.М.

Провадження №22-ц/824/466/2022 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

18 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Стеблиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» про поновлення на роботі.

Просив суд скасувати незаконний наказ №017 від 07 жовтня 2020 року про звільнення його з займаної посади юриста з тендерних процедур з 07 жовтня 2020 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 серпня 2020 року наказом №009-К від 27 липня 2020 року його було оформлено на посаду юриста ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ», а також укладено трудовий договір №009-К, умови якого він вважає недійсними через невідповідність законодавству України, а також такими, що суперечать пропозиції по вакантній посаді та оголошених йому генеральним директором ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» Лисим В.В. 21 липня 2020 року.

05 жовтня 2020 року позивач подав генеральному директору ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» Лисому В.В. два примірники письмової заяви на звільнення за п. 4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України з 05 жовтня 2020 року, але генеральний директор ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» Лисий В.В. відмовився зробити відмітку на його примірнику заяви.

16 жовтня 2020 року позивача було ознайомлено з наказом №017 від 07 жовтня 2020 року про звільнення з посади юриста з тендерних процедур згідно п. 4 ст. 40 КЗПП України за прогули, в той час як зазначена посада не відповідає змісту наказу №009-К від 27 липня 2020 року про прийняття на посаду та не передбачена Національним класифікатором ДК 003:2010 «Класифікатор професій».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» про поновлення на роботі задоволено частково.

Змінено формулювання та дату звільнення ОСОБА_1 в наказі №017 від 07 жовтня 2020 року, тобто звільнено ОСОБА_1 з 05 жовтня 2020 року з посади юриста Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» на користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

21 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат відповідно до заяви від 25 травня 2021 року.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням та ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В скарзі в частині оскарження рішення суду, просив суд рішення суду першої інстанції в частині підстав, та дати звільнення його підстав звільнення з урахуванням викладених в позові вимог.

В частині оскарження ухвали суду першої інстанції, про відмову в ухваленні додаткового рішення, просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу.

Постановити окрему ухвалу відносно судді Майбоженко А.М .

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції повинен був розглянути справу у спрощеному провадженні, оскільки дана справа не є складною.

Вказував, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та самовільно змінив підстави, дату звільнення та норму права, яка була зазначена в його заяві про звільнення п. 4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України.

Вважає, що судом першої інстанції було незаконно відмовлено у стягненні витрат на його користь, на професійну правничу допомогу в розмірі 18 500 грн.

В судове засіданні апелянт не з'явився, повідомлявся належним чином за адресою яку він сам зазначив у апеляційній скарзі (а.с. 162), на електрону адресу та за номером телефону, причини неявки суду не повідомив.

Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зазначено, що адресат відсутній за зазначеною ним адресою.

Відповідно до п. 8 п.п. 3 ст. 128 ЦПК України днем вручення повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Таким чином ОСОБА_1 вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином причини неявки суду не повідомив.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

?Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до висновку вважає, що апеляційну скаргу належіть залишити без задоволення враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивача було прийнято на роботу на посаду юриста з 03 серпня 2020 року, на підставі наказу №009-К від 27 липня 2020 року.

05 жовтня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за п. 4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України з 05 жовтня 2020 року. Наказу щодо звільнення позивача із зазначених ним підстав не приймалось.

Після подання заяви про звільнення позивач на роботу не виходив, у зв'язку з чим відповідачем було складено акти про встановлення факту прогулу, а саме: №1 від 05 жовтня 2020 року; №2 від 06 жовтня 2020; №3 від 07 жовтня 2020 року.

За результатом прогулу, відповідачем наказами №015 від 05 жовтня 2020 року та №016 від 06 жовтня 2020 року було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Наказом №017 від 07 жовтня 2020 року позивача було звільнено за прогули на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що роботодавець не відреагував на заяву позивача про звільнення, а тому до вирішення питання по поданій заяві, неявка позивача на роботу не є прогулом.

Апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлені статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору.

При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що підставою для звільнення за п. 4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України є те, що він розпочав роботу без укладення з ним трудового договору.

Крім того йому було неправомірно встановлено випробувальний термін, що не застосовується до внутрішньо переміщених осіб. Також від нього вимагалось проведення роботи яка не передбачена трудовим договором. Вважав недійсними умови укладеного з ним трудового договору, через невідповідність законодавству України, а також таким, що суперечить пропозиції по вакантній посаді та оголошених йому генеральним директором ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» Лисим В.В. 21 липня 2020 року.

Суд встановив, що позивач приступив до виконання своєї роботи на посаді юриста ТОВ «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» 03 серпня 2020 року на підставі наказу №009-К від 27 липня 2020 року та трудового договору №009-К, про що він сам зазначив в позові.

Суд вважає, що доводи апелянта щодо початку роботи без трудового договору є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КЗпП України виправдувальний термін не застосовується в тому числі й до внутрішньо переміщених осіб.

Судом встановлено, що апелянт не надавав суду першої інстанції доказів належності його до внутрішньо переміщених осіб.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач при прийнятті на роботу подавав роботодавцю зазначені документи.

У зв'язку з неявкою апелянта у судове засідання, у суду не було можливості перевірити його доводи в цій частині.

Щодо доводів апелянта, про невідповідність законодавству України трудового договору, та суперечливості пропозиції по вакантній посаді, суд також вважає необґрунтованими зазначені доводи враховуючи наступне.

Статтею 265 КЗпП України встановлена відповідальність роботодавця за порушення законодавства про працю. Доказів порушення роботодавцем прав апелянта законодавства України про працю суду не надано. Будь яких висновків відповідних органів щодо наявності порушень або притягнення до відповідальності посадових осіб суду надано не було.

Статтею 36 КЗпП України встановлені підстави для припинення трудового договору за ініціативою працівника,зокрема ч. 4 передбачає звільнення за ст. 38, 39 КЗпП України.

Згідно зі ст. 38 працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, але як вже було встановлено, доказів не виконання роботодавцем законодавства про працю суду не було надано.

Згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд виходить з конкретних обставин і враховує наявні у справі докази.

На думку Апеляційного суду подання заяви про звільнення з підстав порушення роботодавцем умови трудового договору та положення законодавства про працю, без належних доказів таких порушень є безпідставним та не звільняє працівника від виконання трудових обов'язків, до видачі відповідачем наказу про звільнення.

Натомість відсутність позивача на роботі у зазначений вище період доведена відповідними актами, наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Пояснення у позивача не відбирались у зв'язку з його неявкою на роботу, доказів поважності причин своє відсутності на роботі він не надав.

Тому у роботодавця були обґрунтовані підстави для звільнення позивача згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Натомість апеляційний суд вважає, що змінивши формулювання та дату звільнення позивача, суд першої інстанції вийшов за межі заявленого позову.

Згідно з ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося у зв`язку із прогулом, що спростовує невірний висновок суду першої інстанції про неправильне або таке, що не відповідає чинному законодавству звільнення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову. /

Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГІЄНА-МЕД СТЕРИЛ» про поновлення на роботі залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко