Справа №760/8143/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання зобов`язання виконаним,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

17.02.2021 вказана позовна заява за підписом представника позивача - адвоката Григорчук І.О. (діє на підставі ордеру) надійшла до Подільського районного суду міста Києва.

В позові ставиться питання про визнання виконаним зобов`язання ОСОБА_1 по виплаті ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн для виконання рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц від 19.11.2015.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.02.2021 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

01.04.2021 вказана справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва з супровідний листом Подільського районного суду міста Києва від 31.03.2021.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 05.04.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позовних вимог

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 19.11.2015 рішенням Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27.07.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. В порядку розподілу спадкового майна:

-Виділено ОСОБА_1 у власність садовий будинок з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,0615 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною вартістю 1 348 878,00 грн;

-Виділено ОСОБА_2 у власність земельну ділянку розміром 0,128 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 673 905,00 грн;

-Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337 486,50 грн грошової компенсації.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності відмовлено.

Позивачем зазначається, що 21.11.2015 ОСОБА_1 , для виконання рішення суду, звернувся до ОСОБА_2 з листом про надання інформації (банківських реквізитів для перерахування чи отримання готівкою) щодо можливості перерахування їй грошової компенсації в сумі 337 486,50 грн, в якому зазначив, що бажає виконати рішення суду та просить надати інформацію, яким чином ОСОБА_2 бажає отримати грошову компенсацію з метою виконання рішення суду, та вказав, що може передати ОСОБА_2 готівкою кошти в розмірі 337 486,50 грн в зручний для відповідача час або перерахувати їх на банківський рахунок ОСОБА_2 . При цьому, позивачем зауважується, що такий лист було направлено на адресу місця проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , однак, за закінченням термінів зберігання лист-повідомлення повернулось ОСОБА_1 .

Позивачем зауважується, що ОСОБА_2 не зверталась до органів державної виконавчої служби для виконання рішення суду, ОСОБА_1 не володів інформацією щодо банківських реквізитів ОСОБА_2 , вона не отримувала пошту, з нею не було зв`язку, тому, з урахуванням ухилення ОСОБА_2 від отримання грошової компенсації та не отримання нею зазначеного листа, ОСОБА_1 прийнято рішення виконати свій обов`язок щодо сплати грошової компенсації, шляхом внесення коштів в депозит нотаріуса, керуючись ст. 537 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Стверджується, що 31.03.2016 ОСОБА_1 внесено 337 486,50 грн в депозит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої Аделі Рашидівни для передачі ОСОБА_2 у зв`язку з рішенням суду про стягнення грошової компенсації на користь ОСОБА_2 .

Також зазначається, що оскільки, ОСОБА_2 звернулась з касаційною скаргою на Рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц від 19.11.2015, ОСОБА_1 05.04.2016 звернувся з супровідним листом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в котрому повідомив про поміщення коштів для грошової компенсації ОСОБА_2 в депозит нотаріуса, а також долучено копію квитанції, що підтверджує поміщення таких коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.04.2016 у справі № 363/157/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15- ц від 19.11.2015 залишено без змін.

Крім того, в позові вказується, що 07.04.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суляєва Аделя Рашидівна направила повідомлення (вих. № 26/02-23 від 07.04.2016) ОСОБА_2 про перерахування ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 337486,50 грн в депозит приватного нотаріуса для виконання рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц від 19.11.2015. Однак, ОСОБА_2 не з`явилась до приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. для отримання відповідної грошової компенсації. Отже, позивач стверджує, що ОСОБА_2 була повідомлена і знала про депонування коштів на депозиті нотаріуса, навідувала нотаріальну контору, але кошти не бажала отримувати з невідомих причин.

Крім того, в позові вказується, що 10.08.2016 ПАТ "ФІДОБАНК" повідомив ОСОБА_2 про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 19.07.2016 № 1265 "Про початок процедури ліквідації ПУАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку". В даному листі зазначено, що оскільки боржники не є вкладниками по рахунку нотаріусу, то у Фонду немає зобов`язань щодо відшкодування цих сум боржникам. Проте, ці кошти обліковувались на рахунку фізичної особи - нотаріуса, тому він має право на відшкодування Фондом коштів в межах гарантованої суми, тобто 200 000 грн у відповідності з Законом.

Також, в позові зазначається, що 10.04.2017 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суляєва А.Р. направила на адресу ОСОБА_2 повідомлення про те, що не має змоги перерахувати грошові кошти в сумі 337 468,50 грн на рахунок ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що на підставі рішення НБУ від 20.05.2016 № 8 "Про віднесення ПАТ "ФІДОБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

При цьому позивачем наголошується, що повідомлення ПАТ "ФІДОБАНК" ОСОБА_2 про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 19.07.2016 № 1265 "Про початок процедури ліквідації ПУАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку" було надіслано 10.08.2016, а повідомлення нотаріуса про можливість отримання грошової компенсації направлено 07.04.2016, тобто чотири місяці ОСОБА_2 відмовлялась отримувати грошову компенсацію.

Вказується, що 03.08.2018 за заявою ОСОБА_2 старшим державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Картошкіною М.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 56912726 на виконання виконавчого листа № 363/157/15-ц від 09.11.2017. Про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337 486,50 грн грошової компенсації.

Зауважується, 29.01.2021 старшим державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Картошкіною Мариною Михайлівною, керуючись п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні № 56912726 винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувану - Виговській Л.О. на підставі його заяви від 13.01.2021 щодо повернення виконавчого документу, що не позбавляє права стягувана звернутись повторно.

Крім того, зазначається, що 02.02.2021 представнику боржника ОСОБА_3 стало відомо про відкриття виконавчого провадження № 63871350 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердар М.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 201 112,50 грн витрат на інфляції та три проценти річних від простроченої суми і 2011,13 судового збору на підставі виконавчого листа № 754/1993/20 від 19.11.2020.

Позивачем наголошується, що внесення грошових коштів у депозит позбавляє права особи, яка внесла такі кошти повернути такі кошти. Кошти, зараховані у депозит нотаріуса, не є вкладом ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 відносно цих коштів не є вкладником банку у зв`язку із зарахуванням таких коштів у депозит нотаріуса, оскільки ці кошти належать до передачі певному кредитору - ОСОБА_2 .

Отже, на думку позивача, кошти внесені ОСОБА_1 на депозит нотаріуса не є його власністю, він не може ними розпоряджатися, а також ці кошти не можуть бути йому повернуті.

Тому, ОСОБА_1 позбавлений права на повернення коштів як від нотаріуса, так і від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 337 486,50 грн, які внесені ним на депозитний рахунок нотаріуса для передачі ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач вважає, що через відмову кредитора ( ОСОБА_2 ) отримати вчасно кошти з депозитного рахунку нотаріуса Виговського О.О. змушують двічі виконати своє зобов`язання щодо компенсації коштів за рішенням суду.

Позивач звертає увагу, що позов подано з метою захисту інтересів позивача, який добровільно виконав своє зобов`язання у передбачений законодавством спосіб, а саме: вніс кошти у розмірі 337 486,50 грн в депозит приватного нотаріуса, тобто що позивач виконав своє зобов`язання ще до отримання виконавчого листа відповідачем.

Щодо правової позиції відповідача

31.12.2021 до суду надійшов відзив на позов в якому відповідач з позовною заявою не погоджується, вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки станом на 12.02.2021 (день подання позовної заяви) ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн. від ОСОБА_1 по рішенню Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 по справі № 363/157/15-ц не отримала.

Щодо твердження позивача, що добровільно приймати грошову компенсацію за рішенням суду ОСОБА_2 не бажала, відповідачка вказує, що вони неправдиві,оскільки вона ніколи не ухилялася від отримання грошової компенсації за рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015, і таких фактів не було встановлено.

При цьому, зокрема, звертає увагу на те, що матеріали справи не містять листа-повідомлення адресованого саме ОСОБА_2 , а з довідки на поштовому відправленні, вбачається, що причиною його повернення є закінчення встановленого строку зберігання, а не за письмовою заявою відправника, одержувача чи/або за письмовою відмовою одержувача. Відповідач зауважує, що вказані документи не є належними та допустимими доказами у справі.

На думку відповідача, ОСОБА_1 самовільно на власний розсуд змінив спосіб і порядок виконання рішення суду, та якщо останній вирішив виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 у справі № 363/157/15-ц щодо сплати грошової компенсації ОСОБА_2 у розмірі 337 486,50 грн шляхом внесення їх на депозитний рахунок приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої Аделі Рашидівни, зобов`язаний був звернутися із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення до Вишгородського районного суду Київської області та навести в ній обставини, що утруднюють виконання рішення суду.

Проте, як зазначає відповідач, матеріали справи № 758/2023/21 не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц.

Відповідач вважає, що доводи позивача про те, що ОСОБА_2 ухиляється від прийняття виконання грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки рішення суду за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення яким би було встановлено ці факти та обставини не існує.

Щодо аргументів позивача про те, що ОСОБА_2 не зверталась до органів державної виконавчої служби для виконання рішення суду, а він не володів інформацією щодо банківських реквізитів ОСОБА_2 , то відповідач вважає їх безпідставними та звертає увагу на те, що після ухвалення Апеляційним судом Київської області 19.11.2015 по справі № 363/157/15-ц рішення, з ним не погодилася та подала на нього касаційну скаргу, і лише 01.11.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України розглянувши заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна в натурі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності постановила ухвалу, якою у допуску справи до провадження Верховного Суду України відмовила.

При цьому, відповідач звертає увагу на те, що ОСОБА_1 відповідно до ч. 4 ст. 156 ЦПК України не звертався до суду із заявою про забезпечення позову шляхом внесення на депозитний рахунок Вишгородського районного суду Київської області чи/або Апеляційного суду Київської області грошових коштів у визначеному розмірі, або надання необхідної гарантії банку на суму 337 486,50 грн.

Відповідач наголошує, що 09.07.2019 Вишгородський районний суд розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю у зв`язку з добровільним виконанням постановив ухвалу, якою у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовив. В даній ухвалі суд зробив висновки, що посилання заявника на той факт, що рішення суду виконано, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, жодних доказів такого суду не надано. Аналогічних висновків дійшов Київський апеляційний суд при прийнятті постанови від 21.11.2019 за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09.07.2019 у справі № 363/157/15-ц, зазначивши, що обов`язковою умовою внесення грошей на депозит нотаріуса є домовленість сторін про депонування грошових сум.

Отже, відповідач звертає увагу на те що жодних домовленостей між ОСОБА_2 , як стягувачем, та ОСОБА_1 , як боржником, з приводу депонування грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. з метою виконання рішення Апеляційного суд Київської області від 19.11.2015 не існувало.

Таким чином, на думку відповідача дії ОСОБА_1 щодо розміщення на депозиті приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. суми коштів у розмірі 337 486,50 грн з метою виконання судового рішення про стягнення цих коштів на користь ОСОБА_2 , здійснені ним на його власний страх і ризик, і не свідчать про добровільне виконання ним рішення суду, оскільки ОСОБА_2 , як стягувач, не отримувала вказані належні їй на підставі рішення суду кошти.

При цьому, на думку відповідача, посилання ОСОБА_1 на положення ст. 537 ЦК України про виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса є необґрунтованими, оскільки положення даної правової норми врегульовують зобов`язальні правовідносини, які відсутні між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також, звертається увага на те, що 10.03.2020 Вишгородський районний суд розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з припиненням обов`язку боржника, постановив ухвалу, якою відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 ; ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18.02.2020 року про зупинення примусового виконання за виконавчим листом № 363/157/15-ц від 19.11.2017 виданого Вишгородським районним судом Київської області скасував. У мотивувальній частині даної ухвали суд зробив висновки, що обов`язковою умовою внесення грошей на депозит нотаріуса є домовленість сторін про депонування грошових сум у нотаріуса, яка в даній справі відсутня.

Зазначається, що 20.07.2020 Київський апеляційний суд розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказану ухвалу Вишгородського районного суду Київської області, прийняв постанову, якою апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2020 - без змін.

Також, відповідач вказує, що 07.10.2020 Деснянський районний суд міста Києва справу № 754/1993/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення втрати від інфляції та трьох процентів річних ухвалив рішення, яким позовну заяву задовольнив частково; стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 201 112,50 грн - втрат від інфляції та три проценти річних від простроченої суми і 2 011,13 грн - судового збору; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Відповідач зазначає, що у даному рішенні суд першої інстанції встановив, що на час постановлення судового рішення, будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог позивача, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

Також відповідач, вказує, що 17.11.2021 Київський апеляційний суд розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2020 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, прийняв постанову, якою апеляційну скаргу задовольнив частково; заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2020 скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнив частково; стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 337 486,00 грн за період з 10.02.2017 по 10.02.2020 у загальному розмірі 120 338,39 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовив.

Відповідач вказує, що доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 був об`єктивно позбавлений виконати рішення апеляційного суду від 19.11.2015 у справі № 363/157/15-й, саме з вини стягувача, виконавчої служби чи інших осіб, не надані.

Вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання виконаним, - немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 у справі № 363/157/15-ц (провадження № 22-ц/780/5240/15) позов ОСОБА_1 задоволено; в порядку розподілу спадкового майна:

-Виділено ОСОБА_1 у власність садовий будинок з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,0615 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною вартістю 1 348 878,00 грн;

-Виділено ОСОБА_2 у власність земельну ділянку розміром 0,128 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 673 905,00 грн;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337 486,50 грн грошової компенсації.

ОСОБА_1 доводить, що з метою виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15.11.2015 він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої А.Р. та перерахував останній для передачі ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 337 486,50 грн, про що нотаріусом була видана квитанція № 34 від 31.03.2016.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено; рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 у зазначеній справі залишено без змін.

Позивач стверджує, що 07.04.2016 приватний нотаріус КМНО Суляєва А.Р. направила на адресу ОСОБА_4 повідомлення про те, що 30.03.2016 ОСОБА_1 переведено на її депозитний рахунок грошову компенсацію у сумі 337 486,50 грн для виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15.11.2015. В цьому повідомлені нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 адресу та контактний телефон, для звернення позивача та отриманням грошових коштів.

Вказує, що 10.08.2016 ПАТ «Фідобанк» повідомив ОСОБА_2 про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.07.2016 № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Оскільки, боржники не є вкладниками по рахунку нотаріусу, то у Фонду немає зобов`язань щодо відшкодування цих сум боржникам. Проте, ці кошти обліковувались на рахунку фізичної особи - нотаріуса, а тому він має право на відшкодування Фондом коштів в межах гарантованої суми 200 000,00 грн у відповідності із Законом.

Зауважує, що 10.04.2017 приватний нотаріус КМНО Суляєва А.Р. направила на адресу ОСОБА_2 повідомлення про те, що остання не має змоги перерахувати грошові кошти в сумі 337 468,50 грн на рахунок ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що на підставі рішення НБУ від 20.05.2016 № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Вбачається, що ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.11.2016 у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спадкового майна в натурі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності до провадження Верховного Суду України відмовлено.

03.08.2018 державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіною М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56912726 з примусового виконання виконавчого листа № 363/157/15-ц від 09.11.2017, виданого Вишгородським районним судом Київської області ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн.

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю у зв`язку з добровільним виконанням, в якій просив визнати виконавчий лист № 363/157/15-ц від 09.11.2017 виданий Вишгородським районним судом Київської області ОСОБА_2 , таким, що не підлягає виконанню у повній мірі у зв`язку з із добровільними виконанням ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015, на вимогу якого останній перерахував грошову суму у розмірі 337 486,50 грн. на спеціальний рахунок приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої Аделі Ращидівни, для подальшої передачі зазначених коштів, як компенсації ОСОБА_2 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.07.2019, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019, у задоволенні відповідної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

При винесенні зазначених судових рішень, зокрема, вказано, що дії ОСОБА_1 щодо розміщення на депозиті приватного нотаріуса КМНО Суляєвої А.Р. суми коштів у розмірі 337 486,50 грн. з метою виконання судового рішення про стягнення цих коштів на користь ОСОБА_2 , були здійснені ним з власної ініціативи, без домовленості з ОСОБА_2 , на його власний страх і ризик, і не свідчать про добровільне виконання ним рішення суду, оскільки ОСОБА_2 , як стягувач, не отримала вищевказані належні їй на підставі рішення суду кошти. Посилання ОСОБА_1 на положення ст. 537 ЦК України про виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса є необґрунтованими, оскільки положення даної правової норми врегульовують зобов`язальні правовідносини, які відсутні між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 не доведено факту добровільного виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015, а отже відсутні підстави для визнання виконавчого листа № 363/157/15-ц від 09.11.2017, виданого Вишгородським районним судом Київської області ОСОБА_2 , таким, що не підлягає виконанню.

Вбачається, що у січні 2020 року ОСОБА_1 також звертався до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з добровільним виконанням та припиненням обов`язку боржника.

Ухвалою від 10.03.2020 Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/157/15, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2020, заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , старший державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіна Марія Михайлівна, про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з припиненням обов`язку боржника - залишено без задоволення.

При винесенні таких рішень суди також виходили, зокрема, з того, що жодних домовленостей між ОСОБА_2 , як стягувачем, та ОСОБА_1 , як боржником, щодо виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 шляхом депонування грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. досягнуто не було. А тому, дії ОСОБА_1 щодо розміщення на депозиті приватного нотаріуса коштів в розмірі 337486,50 грн, з метою виконання судового рішення про стягнення цих коштів на користь ОСОБА_2 , були здійснені ним з власної ініціативи, без домовленості з ОСОБА_2 , яка, крім того, вказані кошти не отримала.

Тому суди дійшли висновку про те, що депонування ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. не свідчать про виконання рішення суду, та за таких обставин, суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа у вказаній справі таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, вбачається, що в подальшому ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом і посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 та ухвалою Верховного Суду України від 01.11.2016 про стягнення на її користь 337 486,50 грн грошової компенсації, просила стягнути з відповідача за період з 20.11.2015 по 10.02.2020: 158 314,92 грн. - втрати від інфляції та 42797,58 грн. - три проценти річних від простроченої суми, а всього разом: 201 112,50 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 754/1993/20 (провадження № 2/754/4133/20) вказану позовну заяву задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 201 112,50 грн - втрат від інфляції та три проценти річних від простроченої суми і 2 011,13 грн - судового збору; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою від 17.11.2021 Київського апеляційного суду від 17.11.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; зазначене заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 337 486,00 грн за період з 10.02.2017 по 10.02.2020 року у загальному розмірі 120 338,39 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

При винесенні такої постанови апеляційний суд, зокрема, вказав, що обов`язковою умовою внесення грошей на депозит нотаріуса є домовленість сторін про депонування грошових сум у нотаріуса. Однак, жодних домовленостей між ОСОБА_2 , як стягувачем, та ОСОБА_1 , як боржником, з приводу виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 19.11.2015 шляхом депонування грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. досягнуто не було, а відтак дій ОСОБА_1 щодо розміщення на депозиті приватного нотаріуса коштів в розмірі 337 486,50 грн з метою виконання судового рішення про стягнення цих коштів на користь ОСОБА_2 , були здійснені ним з власної ініціативи, на власний розсуд і ризик без домовленості з ОСОБА_2 , яка, крім того, вказані кошти не змога отримати після закінчення судового розгляду справи № 363/157/15-ц по суті.

Також, вбачається, що апеляційний суд звернув увагу на те, що доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 був об`єктивно позбавлений можливості виконати рішення апеляційного суду від 19.11.2015 у справі № 363/157/15-ц, про яке він достовірно знав, саме з вини стягувача, виконавчої служби чи інших осіб, не надано і в ході апеляційного перегляду справи в суді апеляційної інстанції не здобуто. При цьому, наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій по виконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчать про припинення правовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Звертаючись з позовом у даній справі ОСОБА_1 просить визнати виконаним зобов`язання ОСОБА_1 по виплаті ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн щодо виконання рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц від 19.11.2015 у зв`язку з добровільним виконанням ним такого обов`язку в порядку ст. 537 ЦК України шляхом внесення відповідних коштів в депозит нотаріуса.

ОСОБА_2 щодо позову заперечує, вважає, що відповідні обставини, на які посилається позивач, вже були предметом дослідження судами під час розгляду заяв ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з добровільним виконанням та припиненням обов`язку боржника у справі у справі № 363/157/15, та під час винесення рішень у справі № 754/1993/20 (провадження № 2/754/4133/20) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 363/157/15-ц від 19.11.2015.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 522/19912/18 (провадження № 61-11063св20) для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, особа, звертаючись з позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (12-84гс20) вказано, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові

Також, у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (14-703цс19) зроблено висновок про те, що суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення.

Суд вважає, що вимоги позову у даній справі про визнання зобов`язання виконаним за своєю природою є вимогами про встановлення юридичного факту та спрямовані на створення правової пістави для перегляду раніше прийнятих судових рішень, в яких обставини, на які посилається позивач у справі вже були предметом дослідження.

Разом з тим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункту 1 статті 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Крім того, суд враховує, що ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виконання наведеної вимоги закону позивачем не доведено.

З урахуванням викладеного у сукупності суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання виконаним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич