Ухвала

Іменем України

27 квітня 2022 року

місто Київ

справа № 274/3319/16-ц

провадження № 61-3355ск22

Верховний Суд, діючи у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_1 ,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2021 року, постановлену суддею Большаковою Т. Б., та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Талько О. Б., Коломієць О. С., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

(далі - ТОВ «Вердикт Капітал») у грудні 2020 року звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Заявник обґрунтовував своє клопотання тим, що рішенням від 05 жовтня 2016 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області стягнув зі ОСОБА_1 на корить Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

(далі - ПАТ «Альфа-Банк») заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901 у розмірі 16 666, 37 грн та здійснив розподіл судових витрат. Рішенням від 17 січня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, збільшив розмір судових витрат, які підлягають стягненню на користь позивача; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

На обґрунтування заяви зазначено, що між ПАТ «Альфа банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА»

(далі - ТОВ «ФК «ВЕСТА») укладено договір факторингу від 28 січня 2019 року № 2019-1АБ/ВЕСТА, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ВЕСТА» перейшли всі права вимоги до боржників, зокрема й за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901.

ТОВ «ФК «ВЕСТА» 29 січня 2019 року уклало із ТОВ «Вердикт Капітал» договір відступлення права вимоги № 29-01/19/2, за умовами якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило заявнику право вимоги за договорами кредиту, у тому числі, як зазначено у заяві, за договором кредиту від 19 травня 2015 року № 500977901.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 21 травня 2021 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області задовольнив заяву ТОВ «Вердикт Капітал». Суд замінив стягувача ПАТ «Альфа банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», а також встановлено, що права кредитора за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901 ТОВ «Вердикт Капітал» набуло на підставі договору факторингу від 29 січня 2019 № 29-01/19/2, який є дійсним.

Постановою від 13 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області видав виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 666, 37 грн, тобто підтвердив наявність заборгованості перед банком, оскільки відомостей про закриття виконавчого провадження або наявності у матеріалах справи довідок від банку про наявність чи відсутність заборгованості немає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ТОВ «Вердикт Капітал» у встановленому законом порядку набуло право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Альфа-Банк», в тому числі за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901, сплативши передбачену договором суму за придбання права грошової вимоги у розмірі 2 057 000, 00 грн, про що свідчить платіжне доручення від 09 грудня 2019 року.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заявником не надано належних та допустимих доказів спростування переходу права вимоги від первісного до нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 19 лютого 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал».

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що на момент заміни сторони виконавчого провадження повинна бути підтверджена заборгованість перед банком. Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того факту, що в матеріалах справи немає підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк», обов`язок доведення якого покладається на кредитора, а тому суди зробили неправильний висновок щодо можливості задоволення заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

На підставі частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи зі змісту наведених норм права, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи універсального правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття первісного кредитора з одночасною заміною його новим кредитором.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження та її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник у таких правовідносинах, який набув від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження

№ 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18) та від 29 березня 2021 року у справі № 2-5356/10 (провадження № 61-17987св20).

Для вирішення питання можливості правонаступництва потрібно встановити фактичні обставини заміни сторони у цивільних відносинах її правонаступником відповідно до положень матеріального права.

Особа, звертаючись до суду із заявою про заміну сторони на його правонаступника, у зв`язку з переходом до останнього права вимоги відповідно до договору про відступлення права вимоги повинна довести належними та допустимими доказами, за яким саме правочином до неї перейшли права вимоги відносно боржника і який обсяг цих прав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦПК України договором відступлення права вимоги є правочин, відповідно до якого кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у виконавчому провадженні необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором є самостійною та достатньою підставою для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником.

Встановивши факт відступлення права вимоги за кредитним договором від 19 травня 2015 року № 500977901 і врахувавши наведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до подібних правовідносин, суди правильно виходили з того, що передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення прав вимоги є підставою для правонаступництва у цивільних відносинах і такий правонаступник кредитора має право звертатися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження. Наведене, у свою чергу, є підставою, передбаченою частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», для заміни стягувача у справі.

Посилання ОСОБА_1 на брак у матеріалах справи доказів на підтвердження наявності заборгованості перед первісним кредитором є необґрунтованими. Заявник міг самостійно надати належні докази на підтвердження погашенням ним заборгованості перед банком, яка була визначена рішенням суду першої інстанції.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, на законність судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та наявних у справі доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт один статті шість Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, § 25, ЕCHR 2002-II).

ЄСПЛ у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (§ 35), рішенні від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (§ 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Верховний Суд наголошує, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак