КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Федорченком Андрієм Миколайовичем, який діє на підставі договору, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив її визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації місця проживання.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 1999 році було укладено шлюб між сторонами. Від даного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 та неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18.07.2019 шлюб між сторонами розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва. Вказана квартира є особистою власністю позивача. Після розірвання шлюбу відповідач у вказаній квартирі не проживає, проте не знялася із реєстрації, чим порушує права позивача. При цьому в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг відповідач участі не бере, самовільно знятися із реєстрації відмовляється. Враховуючи, що відповідач порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження квартирою, просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 1-3).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2021 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 178-184).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги наявність у відповідача іншого нерухомого майна, оскільки вказаний будинок не обладнаний світлом, водопостачанням, душ та туалет знаходяться на вулиці, тому не придатний для проживання у зимовий час. Крім того, судом не було враховано інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки, подальше виселення відповідача зі спірної квартири потягне за собою фактичне виселення з цієї квартири неповнолітнього сина ОСОБА_4 , який в силу свого віку не може проживати окремо від своєї матері і буде вимушений виїхати з цього житла разом зі своєю матір`ю (а.с. 186-188 зв.).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у вказаній справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, за доводами позивача, забезпечена іншим житловим приміщенням, що відповідачем не спростовано. Доводи відповідача, про те, що будинок не пристосований для проживання взимку, не заслуговують на увагу, оскільки питання приведення житла до належного стану, покладається на власника такого майна.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого ГУ житлового забезпечення КМДА 15.10.1996 (а.с. 4).

13.11.1999 між сторонами було укладено шлюб.

Від даного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.07.2019 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7-8).

05.12.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2018 припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з нього на підставі судового наказу, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 21.06.2018 у справі № 753/10346/18. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 972,00 грн на кожну дитини щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2018 і до досягнення дітьми повноліття.

З пояснень сторін у судовому засіданні та показів свідків, під час розгляду справи в суді першої інстанції, вбачається, що між позивачем та відповідачем існує тривалий особистісний конфлікт щодо користування квартирою.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі з моменту укладення шлюбу, а саме з 1999 року, і була там зареєстрована, як дружина власника нерухомого майна. Після розірвання шлюбу, на підставі рішення суду, відповідач, разом з дітьми продовжувала проживати у даній квартирі, і відомостей, визначених ч. 2 ст. 405 ЦК України, що ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі понад одного року матеріали справи не містять. Тобто, в даній квартирі, ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована зі згоди та дозволу власника нерухомого майна, а саме ОСОБА_2 .

Висновки суду першої інстанції про те, що у відповідача є інше нерухоме майно є передчасними, оскільки, дійсно, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.09.2016 вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/3 земельної ділянки та 1/3 частини житлового будинку, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, судом було допитано свідків, які зазначали, що даний будинок не придатний для проживання у зимовий період, при цьому, судом зазначається, що питання приведення житла до належного стану, покладається на власника такого майна, однак, такий висновок суперечить ст. 50 ЖК УРСР, в якій зазначено, що жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Окрім цього, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не може бути застосована до ОСОБА_1 , оскільки вона звужує житлові права неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є недопустимим.

Також, посилання судом першої інстанції на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), є посилковими, оскільки фактичні обставини справи, які були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду відрізняються від обставин жданої справи.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. В даному випадку таких документів матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження придатності нерухомого майна до житла, яке перебуває у праві спільної часткової власності відповідача, ОСОБА_1 не може до нього вселитись, тому право користування спірною квартирою, яке нею було набуто зі згоди позивача у встановленому порядку, і таке право не було втрачено відповідачем навіть після розлучення, тому пред`явлений позов ОСОБА_2 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Федорченком Андрієм Миколайовичем, який діє на підставі договору задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова