Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати особистою приватною власністю позивача земельну ділянку № 19 , площею 0,0693 га, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:453:0010. В обґрунтування позову покликається на те, що за час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем придбав спірну земельну ділянку у 2014 році. Попри те, земельна ділянка, хоч і придбана за час шлюбу, однак набута за власні кошти позивача, які останній зняв із банківських рахунків. Жодних грошових коштів відповідачем не надавалось для придбання такої земельної ділянки, адже була неплатоспроможна, що підтверджується вироками суду від 2018 року. У зв`язку із наведеним, просить у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що спірна земельна ділянка придбана за час шлюбних відносин із позивачем за особисті кошти відповідача, які останній отримав від продажу частини нерухомого майна. Позивач не підтверджує наявність на відкритих банківських рахунках грошових коштів, період знаття таких сум, за які на його думку було придбано земельну ділянку. Не подано доказів того, що саме за кошти від продажу позивачем нерухомого майна було придбано спірну земельну ділянку. Вироки суду не є достатніми доказами, адже не містять інформації про особу обвинуваченого. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, який містить пояснення на заперечення відповідача. Наводить дані про те, що позивач є єдиним власником спірної земельної ділянки, що підтверджено правовстановлюючим документом. Позивач мав фінансову можливість придбати нерухоме майно, адже отримував постійний, стабільний дохід. Надав відомості про відкриті рахунки за період 2012-2013 років з інформацією про стан рахунків.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить аргументи про те, що позивачем надано виписки, однак по яких саме договорах невідомо, а вітак такі докази є неналежними. Отримана позивачем заробітна плата у 2010 році не свідчить про фінансову спроможність. Натомість відповідач була працевлаштована та отримувала дохід до виходу у відпусту по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Просить у позові відмовити.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19 листопада 2020 року суддею у справі визначено ОСОБА_5

09 квітня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з ухваленням рішення Вищою радою правосуддя «Про звільнення з посади судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_5 » від 08 квітня 2021 року № 798/0/15-21, за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О. І.

15 квітня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині, які в подальшому усунені.

29 червня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву д розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

06 жовтня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судовому засіданні сторона відповідача заперечила проти позову з підстав наведених у заявах по суті.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Сторони перебували у шлюбних відносинах з 08 вересня 2012 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб. У 2020 році відповідач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу , який припинено рішенням суду від 12 травня 2021 року (справа № 761/10934/20), копія якого міститься у матеріалах спрви.

27 лютого 2014 року ОСОБА_1 придав земельну ділянку площею 0,0693 га, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , земельна ділянка 19 , кадастровий номер: :91:453:0010, що підтверджено договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 291 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2014 року № 18380332.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно зі ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16 грудня 2015 року (справи №6-2641цс15) було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повертаючись до матеріалів справ суд відмічає, що позивач підтверджує отримання особистих коштів, за які у подальшому придбав спірну земельну ділянку у період шлюбу, договором купівлі-продажу квартири від 21 січня 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 104, яка належала йому на праві приватної власності. Продаж квартири вчинено за 496000,00 грн.

Відповідно до тверджень позивача, вказані кошти від продажу квартири були розміщенні ним на рахунках у банківських установах протягом 2012 року, а саме: у АТ «БАНК «ТАВРИКА» три депозитних договори, у АТ «ЄВРОГАЗБАНК» сім депозитних договорів. Дані обставини про наявність банківських угод підтверджено листами Фонду гарантування вкладів Фізичних осіб від 03 серпня 2020 року. Такі листи не містять відомостей про розмір вкладів, порядок та періоди зняття коштів та дати закриття банківських рахунків.

Також, позивачем протягом 2011-2014 років у ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» відкрито позивачем чотирнадцять депозитних угод на загальну суму розміщення вкладу 92000,00 грн, у ПАТ «БАНК ФОРВАРД» п`ять депозитний рахунок на суму 50000,00 грн, більшість яких відкрито та закрито після придбання спірного майна.

Відтак, оцінюючи подані докази, щодо підтвердження факту придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_1 , суд прийшов до переконання про те, що подані дані не підтверджують факту розміщення позивачем отриманих коштів від продажу квартири на вищевказаних депозитних рахунках та придбання спірного майна за такі кошти не знайшло свого підтвердження у суді.

Разом із тим, суд критично оцінює подані позивачем докази щодо підтвердження фінансової спроможності за період з 2010 -2014 роки, а саме: довідку від 26 травня 2020 року № 3 про доходи Державної науково архітектурно-будівельної бібліотеки імені В. Г. Заболотного за період з 01 червня 2004 року по 19 березня 2014 року, фінансову звітність як фізичної особи-підприємця, адже такі дані не підтверджують, що отримані кошти були особистою власністю у відповідності до ст. 57 СК України за які у подальшому придбано спірну земельну ділянку, а не спільною сумісною власністю подружжя щодо якої встановлено подружжя домовленість здійснення права спільної сумісної власності згідно з ст. ст. 60, 61, 63 СК України.

Щодо доводів позивача про фінансову неспроможність відповідача, яка підтверджена вироками суду, то такі суд не приймає до уваги, адже останні не є тими засобами доказування, які підтверджують фінансовий стан відповідача у відповідності д ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Суд критично оцінює подані відповідачем докази щодо продажу Ѕ частини квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності відповідача, що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 09 липня 2013 року, зареєстрований у реєстрі за № 1196, та за отримані кошти у розмірі 167075,00 грн, які були особистими відповідача, придбала земельну ділянку у 2014 році. Однак, такий договір, щодо підтвердження факту придбання у подальшому спірного майна, суд оцінює критично, адже не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що саме отримані кошти від продажу частини нерухомого майна були витрачені у 2014 році на придбання спірного майна.

Твердження відповідача про майнову можливість придбання спірної земельної ділянки, адже працювала та отримувала дохід до виходу у відпусту по догляду за дитиною до трирічного віку, наявність відкритих депозитних рахунків та отримані кошти були її особистими, суд оцінює критично, адже такі дані не свідчать, що кошти витрачені на придбання спірної земельної ділянки.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна земельна ділянка придбана сторонами за час шлюбу. Позивачем не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені судові витрати позивачем необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року.

Суддя О. І. Якимець