УХВАЛА

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 686/32623/19

провадження № 61-3657ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства «Цивільжитлобуд» про визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до колективного підприємства «Цивільжитлобуд» (далі - КП «Цивільжитлобуд») про визнання права власності на квартиру.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року рішення місцевого суду залишено без змін.

15 квітня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у вказаній справі.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.

Право касаційного оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.

Окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити:

- формулювання застосованого судом висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується скаржник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах;

- обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення;

- зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

За загальним правилом, скаржник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи, містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень, а також висновки щодо оцінки (переоцінки) певних обставин під час розгляду справи.

Заявник у касаційній скарзі посилається, як підставу касаційного оскарження, на положення пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, заявник вказує про те, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 213, 651 ЦК України без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Разом із тим, у поданій касаційній скарзі заявником чітко не зазначено в чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права чи правові наслідки незастосування норм матеріального (процесуального) права до спірних правовідносин і як це вплинуло на вирішення спору.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судом правових висновків Верховного Суду щодо застосування статей 213, 651 ЦК України у подібних правовідносинах викладених у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 126/3477/16-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 126/741/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 126/746/17 оцінюється критично, враховуючи те, що у справах № 541/2246/16, № 126/3477/16-ц, № 126/741/17-ц та № 126/746/17 розглядались спори з сільськогосподарськими підприємствами щодо оренди землі, тобто у інших правовідносинах, ніж у тих, з яких виник спір у справі, яку заявник просить переглянути у касаційному порядку.

Також касаційна скарга містить посилання на неврахування судом правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц та від 02 травня 2018 року у справі № 910/16011/17.

Посилання заявника на вказані постанови Верховного Суду також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у справі № 753/11000/14-ц розглядався спір між юридичною особою та фізичною особою про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, а у справі № 910/16011/17 - між юридичними особами щодо невиконанням відповідачем зобов`язань з оплати товару, отриманого від позивача за договором поставки, тому посилання на такі судове рішення не є підставою касаційного оскарження і не свідчить про неоднакове застосування норм права.

Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального (процесуального) права у інших правовідносинах, ніж у тих, з яких виник спір (чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами), не має правового значення для справи, яку заявник просить переглянути у касаційному порядку, не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права та не дає підстав вважати, що заявником викладені передбачені ЦПК України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц; від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19: від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Разом з тим, Верховний суд не приймає посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судом правових висновків Верховного Суду щодо застосування статей 213, 651 ЦК України у подібних правовідносинах викладених у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 126/7444/17-ц, оскільки, відповідно до відкритих відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховний Суд не ухвалював судових рішень у справі за таким номером.

Формальне посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є дотриманням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Також заявник, як на підставу для відкриття касаційного провадження, посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається конкретна норма права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Отже, окрім формального посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсилки на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник має чіткозазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

У поданій касаційній скарзі заявник також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду про застосування положень статей 227-241 ЦПК України (положення ЦПК України про з`ясування обставин справи та дослідження доказів (Глава 6, § 3)), однак не обґрунтовує необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цих норм права для правильного вирішення справи, а лише формально посилається на порушення місцевим норм процесуального права та фактично просить здійснити оцінку (переоцінку) діям місцевого суду щодо з`ясування обставин справи та дослідження доказів по справі доказів, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України не допускається.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, так як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Отже, у даному конкретному випадку заявником не обґрунтовано наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК.

Враховуючи наведене, заявник не виконав вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, тому за правилами пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства «Цивільжитлобуд» про визнання права власності на квартиру - повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк