Справа № 504/682/17
Провадження № 2/504/105/22
07.02.2022смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі
Головуючого судді - Барвенко В.К.,
секретаря - Сухіни Н.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, цивільну справу за уточненим позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб - служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області, про звернення стягнення на іпотечне майно, зняття з реєстрації, заборони вчинення певних дій, стягнення судового збору,-
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05.02.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 06.02.2007 року, предметом якого став вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка, право власності на яку позивач набуде у майбутньому.
ОСОБА_1 умови договору не виконала, кредит не погасила, в зв`язку із чим позивач був вимушений звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Одеси від 30.01.2013 року у справі № 2-2069/11 позовні вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , 1625,948,16 грн. заборгованість за кредитним договором, судові витрати.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору, недійсними договорів поруки та іпотеки.

В теперішній час, згідно уточненого позову, заборгованість за кредитним договором становить 1009921,11 доларів США, що в еквіваленті становить 27293262,42 грн.

Відповідачі у судові засідання не з`явились повторно, обізнані про існування даної справи в суді, своєї правової позиції з приводу позову суду не подали.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у свою відсутність, просила повністю задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення, свою позицію з приводу позову суду не надав.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.02.2022 року постановлено розгляд справи у заочному порядку за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Суд встановив, що відповідно до кредитного договору № 014/0075/74/69902 від 05.02.2007 року позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 180800 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,5% річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 05.02.2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05.02.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 06.02.2007 року, предметом якого став вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка, право власності на яку позивач набуде у майбутньому.

ОСОБА_1 умови договору не виконала, кредит не погасила, в зв`язку із чим позивач був вимушений звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Одеси від 30.01.2013 року у справі № 2-2069/11 позовні вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , 1625,948,16 грн. заборгованість за кредитним договором, судові витрати.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору, недійсними договорів поруки та іпотеки.

В теперішній час, згідно уточненого позову, заборгованість за кредитним договором становить 1009921,11 доларів США, що в еквіваленті становить 27293262,42 грн., а саме: 171890,89 доларів США заборгованість по кредиту, в тому числі прострочена заборгованість 27970,80 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 143254,54 доларів США, заборгованість по пені 694 775,71 доларів США.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

Таким чином, Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки:

судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду);

позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є:

1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону);

2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Позивач в даному випадку обрав судовий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Суд нагадує, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та іпотеки і не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначена правова позиція відображена в постанові ВП ВС від 18.09.2018 у справі 921/107/15-г/16, та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 590 ЦК України у разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

За таких обставин у разі часткового невиконання позичальником свого зобов`язання іпотека не припиняється та діє у повному обсязі, а тому кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, щодо застосування статті 35 Закону України «Про іпотеку» та зазначено, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду, зокрема, з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні)».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 520/12266/16 (провадження № 61-5823св19).

Отже, на думку суду, недотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач обрав судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Оскільки відповідач (іпотекодатель, позичальник) не належним чином виконує умови кредитного договору, позивач має всі підстави для вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки як у судовому порядку, так і позасудовому.

Таким чином вимоги уточненого позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки обгрунтовані і підлягають задоволенню.

Щодо ціни предмета іпотеки:

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №235/3619/15-ц вказано, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Підстав для відступу від даного правового висновку Верховного Суду у справі що розглядається не вбачається.

Таким чином стартова (початкова) ціна продажу предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження може бути визначена суб`єктом оціночної діяльності на рівні ринкових цін на підставі оцінки майна у порядок і спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Водночас суд звертає увагу на таке:

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, установлений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Суд враховує, що кредит наданий в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується відповідачами як постійне місце проживання, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Судом встановлено, що відповідно до розділу 2 кредитного договору «Об`єкти кредитування по Договору» кредитні кошти призначені для використання на придбання житлового будинку та земельної ділянки, а у заставу передається земельна ділянка та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже не має сумнівів в тому, що і житловий будинок, і земельна ділянка придбані безпосередньо за рахунок отриманих кредитних коштів.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті109 ЖК Української РСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18), та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Безумовно, суд приймає до уваги той факт, що на час ухвалення судового рішення ОСОБА_6 вже є повнолітньою особою.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинен відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Сукупний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст.39 та/або ч.1 ст.40 закону «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

В свою чергу виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах ВСУ від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16.

Слід врахувати і те, що відповідно до ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14.

Отже, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову і виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги зняття відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 391, 405 ЦК України).

Таким чином, якщо суд приймає рішення про виселення осіб із житлового приміщення, вони втрачають права користування цим самим приміщенням, відтак юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

При цьому додаткового рішення суду для зняття осіб з реєстраційного обліку не потрібно.

Таким чином ці вимоги не можуть бути задоволені.

Не підлягають задоволенню вимоги позову в частині зобов`язання Олександрівської сільської ради Одеського району Одеської області без дозволу банку здійснювати реєстрацію осіб за вказаною адресою, оскільки суд не розглядає позовні вимоги на майбутнє, за винятком випадків прямо передбачених матеріальним законом.

Рішення суду про стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню виконання на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судовий збір в сумі 1600 грн. за правилом ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача, оскільки його сплати документально підтверджена платіжним дорученням № 571742 від 15.02.2017 року.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 590, 598, 1281 ЦК України, ст.ст. 37-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 53, 55, 141, 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості 1009921,11 доларів США, що в еквіваленті становить 27293262,42 грн. перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором про іпотечний кредит № 014/0075/74/69902 від 05.02.2007 року, - звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, житловою площею 131,9 кв.м., загальною площею 184,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, площею 0,734 га, право власності на яку у Іпотекодавця виникне у майбутньому, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу.

Як наслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, житловою площею 131,9 кв.м., загальною площею 184,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» , судовий збір в сумі 1600,00 грн. в рівних частках.

В решті позову- відмовити.

Відстрочити виконання рішення в частині стягнення на предмет іпотеки на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Заочне рішення може бути переглянуто за заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заява про перегляд заочного рішення подається у письмовій формі до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем протягом 30 днів від дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя В.К. Барвенко