ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2915/22 Справа № 199/5537/20 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 11 лютого 2016 року близько 04:40 год ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Гуртовій у м.Дніпрі, втратив пильність та заснув за кермом, внаслідок чого здійснив наїзд на електроопору та паркан громадян, які мешкають по АДРЕСА_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

30 грудня 2016 року службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , перереєстровано, внаслідок чого йому було присвоєно д.р.н. НОМЕР_2 .

Відповідно до висновку експертного дослідження №19/12.2 від 25 квітня 2017 року, проведеного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій було пошкоджено службовий автомобіль марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 (перереєстрований на 11 3856), складає 102 805 грн 91 коп.

Згідно Акта виконаних робіт ТОВ «ДНДЗ ТРЕЙД» №1601, вартість робіт та придбаних запчастин і матеріалів, використаних для ремонту службового автомобіля «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 (перереєстрований на 11 3856), складає 162 050,00 грн.

Також позивач зазначив, що днем виявлення ним дійсної шкоди є день отримання висновку експертного дослідження №19/12.2-172 від 25 квітня 2017 року, яким, визначено вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції.

15 січня 2019 року Департаментом патрульної поліції було подано до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди в розмірі 102 805 грн 91 коп, яка була обґрунтована тим, що ОСОБА_1 має обов`язок з відшкодування майнової шкоди, завданої ним Департаменту внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі ст.ст.1166, 1187 ЦК України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 02 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовлено в повному обсязі у зв`язку з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по цивільній справі №199/393/19.

З урахуванням висновків судів першої та апеляційної інстанції про неможливість застосування вимог ЦК України до наявних між сторонами правовідносин, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, визначивши юридичною підставою позову положення КЗпП України, з дня отримання остаточного судового рішення по справі №199/393/19.

Посилаючись на вказані обставини, Департамент патрульної поліції просив поновити строк звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму у розмірі 162 050 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року Департаменту патрульної поліції відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Не погодившись з таким рішенням, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції №9 від 21 січня 2016 року рядового поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м.Дніпрі Департаменту патрульної поліції (а.с.15 зворот).

10 лютого 2016 року, згідно з розстановкою сил та засобів цієї роти, екіпаж №109, до складу якого також входив відповідач, заступив на патрулювання на службовому автомобілі марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 (а.с.17).

Під час патрулювання вказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_1 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП.

Відповідно до вищевказаної постанови суду, 11 лютого 2016 року близько 04 год 40 хв водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , відволікся від керування автомобілем, а саме заснув, у результаті чого скоїв наїзд на перешкоду (стовб), тим самим порушив вимоги п.2.3б ПДР України. Внаслідок цього службовий транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень. Тим самим ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, а саме порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу, та до відповідача застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Постанова оскаржена не була та набрала законної сили (а.с.17 зворот).

30 грудня 2016 року службовий автомобіль марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , перереєстровано, внаслідок чого йому було присвоєно д.р.н. НОМЕР_2 .

Згідно з висновком експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України №19/12.2-172 від 25 квітня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій було пошкоджено службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 (перереєстрований на 11 3856), складає 102 805 грн 91 коп (а.с. 19-20).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав для повної матеріальної відповідальності поліцейського ОСОБА_1 , відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, при цьому, з даним позовом Департамент звернувся до суду з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію», ст.19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КзпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності.

Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Таким чином, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду, тобто, повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання описаних вище вимог.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції посилається, зокрема, на те, що на поліцейського, відповідно до законодавства, покладено повну матеріальну відповідальність за заподіяну ним позивачу шкоду, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки доказів щодо наявності повної матеріальної відповідальності поліцейського ОСОБА_1 , відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції надано не було.

Отже, суд першої інстанції, виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача, внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, дійшов обґрунтованого висновку, що до ОСОБА_1 підлягає застосуванню ст.132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду із даною позовною заявою з тих підстав, що 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, виходячи з наступного.

Згідно із ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. При цьому, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

За змістом ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Якщо строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та було установлено судом першої інстанції, позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 11 лютого 2016 року, а постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності.

У зв`язку з чим, 15 січня 2019 року Департаментом патрульної поліції було подано до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди в розмірі 102 805 грн 91 коп, яка була обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , на підставі ст.ст.1166, 1187 ЦК України, має обов`язок з відшкодування майнової шкоди, завданої ним Департаменту внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 02 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовлено в повному обсязі у зв`язку з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по цивільній справі №199/393/19.

Так, посилаючись на поважність причин пропуску строку, позивач зазначив, що з урахуванням висновків судів першої та апеляційної інстанції про неможливість застосування вимог ЦК України до наявних між сторонами правовідносин, звертається до суду з даною позовною заявою, визначивши юридичною підставою позову положення КЗпП України, в найкоротший термін з дня отримання остаточного судового рішення по справі №199/393/19.

Водночас, згідно матеріалів справи, позов подано до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська лише 21 серпня 2020 року, через вісім місяців з дня постановлення ухвали Верховним Судом від 14 січня 2020 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2019 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Підпунктом 3 пункту 12 розділу І вищевказаного Закону внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані підстави не є поважними причинами пропуску річного строку на звернення до суду, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України, та вказаний строк не підлягає поновленню, оскільки, позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 11 лютого 2016 року та, звертаючись до суду 15 січня 2019 року з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди, на підставі ст.ст.22, 1166 ЦК України, судом першої інстанції було застосовано до спірних правовідносин норми КЗпП України та відмовлено у задоволенні аналогічного позову.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова