Дата документу 03.05.2022 Справа № 336/8311/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1025/22 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Є.У.№ 336/8311/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 р. АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця. Позов обґрунтований тим, що 25.11.2014 ОСОБА_4 уклав з банком договір №б/н та отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, який згодом був збільшений до 13 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер, заборгованість за кредитним договором на час смерті становила 947,88 грн. 26.08.2020 Банк направив претензію до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, на яку 17.09.2020 отримав відповідь про те, що спадкоємці померлого ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. 05.05.2021 Банк направив спадкоємцям боржника лист-претензію, але останні борг спадкодавця не сплатили. Посилаючись на вказані обставини, Банк просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що по справі відсутні докази того, що відповідачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 . Із заявами про прийняття спадщини відповідачі до нотаріальної контори не зверталися, свої спадкові права не оформляли. Позивачем не надано доказів наявності у спадкодавця будь-якого майна, яке б успадкували відповідачі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Банк подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують прийняття спадщини відповідачами після смерті ОСОБА_4 , оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідачі на день смерті боржника постійно проживали з ним, а тому, на думку скаржника, вони фактично прийняли спадщину. Окрім того, суд не дослідив наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та не встановив обсяг майнових прав, що увійшов до складу спадщини.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника Банку адвоката Мельникової Я.В., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 25.11.2014 ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг суттєві умови договору відсутні (а.с.17).

Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_4 не підписувався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.59).

26.08.2020 Банк направив претензію кредитора до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, в якій зазначив, що 21.08.2017 між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір б/н, за яким станом на 26.02.2020 - дату смерті позичальника заборгованість становить 9 471,88 грн. (а.с.61).

17.09.2020 Нотаріальна контора повідомила кредитора про те, що спадкоємці померлого ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії Банку (а.с.62).

Із розрахунку заборгованості, доданого Банком до позовної заяви, відомо, що станом 26.02.2020 заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.11.2014 становить 9 471,88 грн., із яких 9 471,88 грн. - за простроченим тілом кредиту (а.с.8-11).

Відповідачі постійно зареєстровані за однією адресою із ОСОБА_4 , є членами його сім`ї.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ст. 1281 ЦК України).

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, роз`яснено, що з урахуванням положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому, спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Главою 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, визначено, зокрема, спадщина відкривається при зверненні спадкоємця (п. 1.2); спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини (п. 2.1); право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п. 3.1); заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі (п. 3.3); при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва (п. 4.1); свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270 ЦК України, ст. 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків (п. 4.9); для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком (п. 4.11).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленим факт наявності заборгованості спадкодавця за кредитним договором у розмірі 9 471,88 грн. та дійшов висновку про те, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту прийняття відповідачами як спадкоємцями померлого боржника спадщини, так і вартості успадкованого майна.

Проте з такими висновками суду не можна погодитися з огляду на таке.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень статей 626, 628, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак ні анкета-заява б/н від 25.11.2014, ні «Умови та правила надання банківських послуг», витяг яких надано до суду, ні розрахунок заборгованості, ні банківська Виписка по особовому рахунку, а тим більше паспорт на ім`я ОСОБА_4 не містять та не передбачають реквізитів договору, у тому числі кредитного.

Із зазначених документів неможливо встановити, що вони стосуються саме кредитного договору б/н від 25.11.2014, що відповідач під особистий підпис погодився з умовами, правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, правилами користування платіжною карткою.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду викладеними в постанові від 05.03.2018 по справі №192/156/17-ц, в постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц.

У зв`язку з зазначеним, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин Умов та правила надання банківських послуг, тарифів банку на які посилається позивач, ті, що додані до справи так і ті, які розмішені на банківському сайті в Інтернет мережі, на які посилається позивач, а отже і правила користування платіжною карткою, про які позивач зазначав при розгляді справи не можуть бути застосовані до відносин сторін.

Згідно частин 1 та 2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Однак, у даних спірних правовідносин, відкриття рахунку на підставі письмової заяви за відсутності належно оформленого договору узгодженого усіма сторонами, не передбачено не лише вищенаведеними приписами законодавства, а також і вимогам спеціального законодавства Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», нормативно-правовим актам Національного банку України, які, відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України», повинні виконуватися у тому числі банками, підприємствами, організаціями та установи незалежно від форм власності (в редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин - ст.3 ЦПК України)

Одними з таких обов`язкових до виконання нормативно-правовими актами є «Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.07.210, так, наприклад, пунктом 1.4 якого визначено, що користувачем платіжних послуг є фізична або юридична особа, яка відповідно до договору за допомогою спеціального платіжного засобу користується платіжною послугою як платник та/або одержувач. «Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків національній і іноземній валютах», затверджена постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 №492, відповідно, наприклад, до п.1.5, 1.9 якої, визначено, що Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції, при цьому Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис. Та, між інших, з положень визначених пунктами 1.18, 1.19 зазначеної Інструкції, встановлено, що у разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку, тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції.

Отже, з наведеного вище видно, що заява, яка була підписана 25.11.2014 спадкодавцем ОСОБА_4 , може бути зазначена у Договорі банківського рахунку, а не замінює собою Договору.

Доводам позивача щодо існування між сторонами договору приєднання, який регламентується ч.1 ст.634 ЦК України, є неспроможними, оскільки положеннями даної норми визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Разом з тим у справі відсутні докази на підтвердження того до яких саме умов приєднався спадкодавець, укладаючи договір у 2014 році. Основною умовою відкриття рахунку, видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц).

У зв`язку зі встановленням відсутності узгодженого усіма сторонами договору від 25.11.2014 р. б/н., або договору приєднання, укладеного між позивачем та спадкодавцем ОСОБА_4 , неможливим та безпідставним є і нарахування позивачем процентів на кредитний ліміт, списання з карткового рахунку щомясчних платежів в рахунок сплати таких процентів.

Враховуючи, що позичальник користувався коштами банку, спадкоємці фактично мають відповідати за боргами спадкодавця у розмірі отриманих останнім та не повернених Банку грошових сум.

Аналіз банківських операцій, здійснених ОСОБА_4 за кредитним договором №б/н свідчить про те, що 21.08.2017 позичальнику був встановлений кредитний ліміт на суму 300 грн., 11.09.2018 кредитний ліміт збільшено до 13 000 грн. За період з 21.08.2017 по 26.02.2020 позичальником було знято з карткового рахунку коштів на 45 155,82 грн., внесено платежів на погашення кредитної заборгованості на суму 52 927,06 грн. Починаючи з листопада 2017, Банк щомісячно списував грошові кошти з рахунку позичальника як відсотки за користування кредитним лімітом за ставкою 3,6% річних, а починаючи з червня 2018 - щомісячні платежі за послугу «миттєва розстрочка» (а.с.12-15).

Зважаючи на те, що розмір внесених ОСОБА_4 грошових коштів на погашення заборгованості перевищує розмір отриманих від Банку кредитних коштів, визначена позивачем заборгованість на час смерті позичальника фактично утворилася за рахунок неправомірного спасання Банком щомісячних платежів як відсотків за користування кредитним коштами, вимоги Банку про погашення такої заборгованості спадкоємцями померлого позичальника не ґрунтуються на зібраних у справі доказах і вимогах закону.

Доводи Банку, викладені у позовній заяві, про те, що між Банком та спадкодавцем був укладено кредитний договір на умовах, визначних банком в Умовах та правилах надання банківських послуг, є неспроможними, оскільки Банком не надано доказів на підтвердження того, що саме на цих умовах ґрунтувалися договірні відносини за умови відсутності підпису позичальника відомостей про те,що саме ці Умови у наданій позивачем редакції існували на час виникнення спірних правовідносин.

Зазначені обґрунтування узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року у постанові в справі № 342/180/17 Провадження № 14-131цс19.

Зокрема, у зазначені постанові було зроблено висновок, що не можна вважати договір укладений на умовах зазначених позивачем, якщо матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, як зазначив Верховний суд у зазначеній постанові, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із спадкодавцем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Проживання відповідачів за однією адресою зі спадкодавцем, фактичне прийняття ними спадщини не є підставою для задоволення позову.

За фактичних обставин справи заборгованість за простроченим тілом кредиту утворилася внаслідок безпідставного нарахування банком відсотків за користування кредитним лімітом. Позичальник ОСОБА_4 за свого життя фактично використав 45 155, 82 грн. кредитних коштів та вніс на свій картковий рахунок 52 927 грн., а отже не мав ніякої кредитної заборгованості.

При вирішенні спору судом порушені і норми процесуального права.

Справу розглянуто у спрощеному провадженні без виклику сторін, тоді як за правилами ч.4 п. 2 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Зважаючи на те, що між сторонами виник спір у справі щодо спадкування відповідачами боргів померлого позичальника, справа підлягала розгляду в загальному порядку, а не за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПРК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з підстав, викладених у цій постанові.

Понесені Банком судові витрати зі сплати судового збору компенсації не підлягають, оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги позовні вимоги банку залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2022 року у цій справі скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04 травня 2022 року.

Головуючий І.В. Кочеткова
Судді Г.С. Подліянова

О.М. Кримська