Справа № 348/2067/19
Провадження № 22-ц/4808/512/22
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 , представників сторін та представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року під головуванням судді Грещука Р.П. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

09.10.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 20.02.2020 року замінено відповідача по справі Битківську селищну раду Надвірнянського району Івано-Франківської області на її правонаступника Пасічнянську сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Позивачі на обґрунтування позову зазначили, що вони є рідними братами і зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 . 20.04.2011 їхня мати ОСОБА_4 склала заповіт на одного з них, а саме на ОСОБА_1 , який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Битківської селищної ради і зареєстрований в реєстрі за №47. Цим заповітом ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 усе належне їй майно, з чого воно б не складалося і де б воно не було, в тому числі і на домоволодіння АДРЕСА_1 . Їхня мати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що було видано свідоцтво про смерть. Зазначають, що після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Інший син спадкодавиці ОСОБА_2 , незважаючи на заповіт, має право на обов`язкову частку у спадщині, що залишилася після її смерті. Ними 13.09.2019 були подані заяви до Надвірнянської районної нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене домоволодіння їм було відмовлено, оскільки ними не було подано документа, який би підтверджував право власності ОСОБА_4 на спадкове майно. Згідно технічного паспорта від 06.12.2018 домоволодіння складається з: "А" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 104,1 м.кв., житловою площею 52,8 м.кв. 1970 року побудови, "Б" - літньої кухні площею 36,0 м.кв. 1970 року побудови, "В" - стайні площею 30,4 м. кв. 1970 року побудови; "Г" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84, 3м.кв., житловою площею 57,6 м.кв. 1991 року побудови та "Д" - колодязю 1970 року побудови, ринковою вартістю 142 300 грн. Домоволодіння побудоване в межах земельної ділянки закріпленої за цим господарством для обслуговування житлового будинку, площа якої складає 0,1500 га. Земельна ділянка не приватизована.

Просили суд визнати за ними право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: "А" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 104,1 м.кв., житловою площею 52,8 м.кв. 1970 року побудови, "Б" - літньої кухні площею 36,0 м.кв. 1970 року побудови, "В" - стайні площею 30,4 м. кв. 1970 року побудови; "Г" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84, 3м.кв., житловою площею 57,6 м.кв. 1991 року побудови та "Д" - колодязю 1970 року побудови, ринковою вартістю 142 300 гривень, з яких за ОСОБА_1 право власності на ѕ частки, а за ОСОБА_2 на ј частки вищезазначеного домоволодіння.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на ѕ частки спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а саме: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: "А" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 104,1 м.кв., житловою площею 52,8 м.кв. 1970 року побудови, "Б" - літньої кухні площею 36,0 м.кв. 1970 року побудови, "В" - стайні площею 30,4 м. кв. 1970 року побудови; "Г" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84,3 м.кв., житловою площею 57,6 м.кв. 1991 року побудови та "Д" - колодязю 1970 року побудови, ринковою вартістю 142300 гривень.

Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/4 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а саме: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається з:"А" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 104,1 м.кв., житловою площею 52,8 м.кв. 1970 року побудови, "Б" - літньої кухні площею 36,0 м.кв. 1970 року побудови, "В" - стайні площею 30,4 м. кв. 1970 року побудови; "Г" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84, 3 м.кв., житловою площею 57,6 м.кв. 1991 року побудови та "Д" - колодязю 1970 року побудови, ринковою вартістю 142 300 гривень.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_3 не була залучена до участі у цій справі, а оскаржуване рішення порушує її права та стосується її інтересів та є незаконним і необґрунтованим. Про порушення її законного права свідчить те, що ОСОБА_3 являлась дружиною померлого ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і після його смерті залишилася спадкоємці першої черги, а саме дружина - ОСОБА_3 та четверо дітей - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Представником відповідача - Битківської селищної ради і у відповідях на запит і в відзиві та поясненнях, які наявні у матеріалах справи, наголошувалось, що один із двох будинків під буквою ОСОБА_10 належав користувачу ОСОБА_11 , а другий під буквою « ОСОБА_12 збудований у 1991 році її сину ОСОБА_13 . ОСОБА_5 помер більше десяти років назад. Після його смерті залишилась дружина ОСОБА_3 , та четверо дітей спадкоємців. Будинок під літерою «Г» не має ще своєї поштової адреси та не є складовою будинковолодіння АДРЕСА_1 і знаходиться відокремлено.

Отже, саме спадкоємці ОСОБА_5 мали право успадкувати частину будинковолодіння, що складається тепер із літери «Г» - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84,3 м. кв., житловою площею 57,6 м. кв. 1991 року побудови.

Суд першої інстанції не перевірив вказаних обставин, не залучив осіб, права яких тепер порушені. ОСОБА_14 (брат померлого ОСОБА_5 ), як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_15 , міг успадкувати виключно майно, яке належало заповідачу, а ОСОБА_16 успадкував свою частку, як обов`язкову частку недієздатної особи, яка фактично прийняла спадок.

Окрім цього, ОСОБА_17 та ОСОБА_6 збудували вказаний будинок у шлюбі, а тому за своєю правовою природою він відносився би до спільного майна подружжя і ОСОБА_17 має право на оформлення 1/2 частки.

Також апелянт зазначає, що із листа Битківської селищної ради від 01 березня 2019 року №177 (а. с. 62) вбачається, що по будинковолодінню АДРЕСА_1 у селищній раді відсутні дані про наявність права власності чи технічного паспорта на вказане господарство. За померлою ОСОБА_4 рахується неприватизована земельна ділянка площею 0,1500 га для обслуговування вказаного існуючого домоволодіння по АДРЕСА_1 .

На подвір`ї по АДРЕСА_1 знаходиться збудований житловий будинок сином ОСОБА_15 - ОСОБА_18 . Будинок знаходиться на неприватизованій земельній ділянці, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_15 . ОСОБА_6 помер більше 10-ти років назад. Після нього залишилась дружина ОСОБА_3 та четверо дітей.

Аналогічна інформація міститься і в листі Битківської селищної ради від 02 травня 2019 року №335.

Оскаржуваним рішенням, право власності у порядку спадкування було визнано на житлові будинки 1970 та 1991 років побудови. Суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову лише на підставі технічного паспорта на домоволодіння АДРЕСА_2 , виготовленого ОКП «Івано-Франківським ОБТІ» 06.12.2018 року.

Однак, такий висновок судом першої інстанції зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме не застосування закону, який підлягав застосуванню; визнанням встановленими обставини, що мають значення для справи при їх недоведеності позивачами; неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи

Суд першої інстанції, при прийнятті рішення проігнорував те, що виписки із погосподарських книг по АДРЕСА_1 , не були додані. Крім того, орган місцевого самоврядування надавав чіткі відомості про те, що новозбудований будинок ніколи не обліковувалася за померлою ОСОБА_19 , а є збудованим ОСОБА_6 .

Щодо належного представництва інтересів іншого позивача ОСОБА_2 , то одним із позивачів по даній справі є ОСОБА_2 - син померлої ОСОБА_4 та рідний брат ОСОБА_20 і покійного ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 в силу психічного захворювання є недієздатною особою і над ним встановлена опіка. До 2019 року його опікуном була мати ОСОБА_21 .

До матеріалів справи додано докази недієздатності ОСОБА_2 та відсутності у нього можливості самостійно діяти в суді та укладати угоди на надання правової допомоги. Між тим матеріали справи містять угоду від 26 лютого 2019 року за № 2602/19 (а.с. 71), укладену адвокатом Брайляк та ОСОБА_22 начебто особисто, без відома та погодження опікуна.

Між тим, суд, маючи такі докази, вирішив питання щодо майнових прав позивача ОСОБА_2 , не з`ясував обсягу його дієздатності та без залучення опікуна.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно у повному обсязі.

Представник позивачів адвокат Брайляк Е.Я. подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що з апеляційною скаргою не погоджується, оскільки вона є необґрунтованою та безпідставною.

В ОСОБА_4 (матері позивачів), було восьмеро дітей, один з яких ОСОБА_1 який все своє життя проживав з батьками та хворим ОСОБА_2 .. Померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з часу одруження, разом зі своєю сім`єю проживав в Росії.

Таким чином ОСОБА_4 залишила тільки один заповіт і саме на сина ОСОБА_1 , на усе майно, з чого б воно не складалось, а саме домоволодіння, а не будинок 1970 чи 1991 року побудови.

Тому, ОСОБА_2 на підставі закону та ОСОБА_1 на підставі заповіту успадкували домоволодіння, яке складається з двох будинків та господарських будівель.

Обидва будинки, знаходяться на земельній ділянці, площею 0,1500 га, призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , яка відповідно до книги обліку землі Битківської селищної ради закріплена за померлою ОСОБА_4 тобто на одному подвір`ї з усіма іншими будовами, а не відокремлено.

Причому спірний будинок побудований в 1991 році, чоловік апелянтки помер у 2008 році, заповіт ОСОБА_4 , яка померла в 2019 році, залишає в 2011 році, з чого убачається, що протягом всього цього часу, чоловік апелянтки, з незрозумілих причин не оформляв право власності, апелянтка чи її родичі з заявою про прийняття спадщини - не зверталися, тощо.

Апелянтом не надано жодних доказів приналежності спірного будинку її чоловікові чи їй або доказів звернення до нотаріуса чи селищної ради з приводу спадщини чи будь-яких інших документів.

Апелянт зазначає, що вона не оформила права власності на збудований нібито її чоловіком будинок, оскільки проживала на території Російської Федерації. Однак такі твердження не заслуговують уваги, як її необізнаність про дану справу, чим вводять суд в оману.

ОСОБА_3 , було добре відомо про позов про визнання права власності на спадкове майно у тому числі і на житловий будинок під літ. Г., оскільки остання була свідком по даній справі за ініціативою представника Битківської селищної ради та надавала пояснення з приводу позову.

Причому, заявляючи про те, що житловий будинок під літ, Г був побудований ОСОБА_5 , представник селищної ради повинен це був підтвердити документально. Тобто, не підтвердивши навіть факт будівництва подружжям ОСОБА_23 житлового будинку під літ. Г, суд першої інстанції не мав підстав для залучення ОСОБА_3 до розгляду даної справи.

Щодо твердження представника апелянта про належне представництво ОСОБА_2 , то такі доводи є безпідставними та необґрунтованими, а зазначене у листі сільської ради № 335 від 02.05.2019 року не є доказом про недієздатність ОСОБА_2 та носить інформаційний характер. Представник апелянта зазначає що, згідно ч.1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Як випливає із норм ЦК та ЦПК України, визнання особи недієздатною є виключно прерогативою суду.

З сайту судової влади вбачається що, рішення про визнання ОСОБА_2 недієздатним відсутні, відтак ОСОБА_2 є фізичною особою, яка володіє повного цивільною дієздатністю, докази про наявність хронічного, стійкого психічного розладу відсутні. Тому, такі доводи є невірними.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведеній у ній.

ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представників сторін та представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 згідно свідоцтв про їх народження були ОСОБА_24 та ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Згідно посвідчення № НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи загального захворювання (а.с.11).

Мати позивачів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років в м. Надвірна, Івано-Франківської області (а.с.12).

За життя ОСОБА_4 розпорядилася належним їй на праві приватної власності майном на випадок своєї смерті, а саме 12.04.2011 року нею був складений заповіт, яким вона зробила таке заповітне розпорядження: усе своє майно, з чого б воно не складалося, і де б воно не було, в тому числі належне їй домоволодіння АДРЕСА_1 заповіла у власність синові - позивачу ОСОБА_1 , 1970 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Даний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Битківської селищної ради Годзюр Г.М. і зареєстрований в реєстрі за №47 (а.с.13).

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала і була зареєстрована по АДРЕСА_1 . З нею за вказаною адресою були зареєстровані і проживали: син ОСОБА_1 , 1970 року народження та син ОСОБА_2 , 1972 року народження, що підтверджується довідкою №230 виданою 25.03.2019 року Битківською селищною радою, Надвірнянського району, Івано-Франківської області (а.с.63).

Як вбачаться з довідки Битківської селищної ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області №1022 від 05.06.2019 року, згідно книги обліку землі селищної ради за ОСОБА_4 , за адресою по АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В селищній раді відсутні дані про наявність права власності на вказане господарство. А також відсутні дані про вилучення і надання у користування земельних ділянок після смерті ОСОБА_4 (а.с.18).

Судом встановлено, що позивачі з метою оформлення спадщини 19.09.2019 звернулися в Надвірнянську районну державну нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини за заповітом та за законом (обов`язкова частка) після смерті своєї матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, постановою державного нотаріуса Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Войташеком І.І. від 13.09.2019 року за №339/02-14/30/2019 їй відмовлено у видачі вказаних свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на ім`я померлої, що свідчило б про належність їй даного майна (а.с.19).

Згідно з пп. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадкуванням за ст.1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи.

Згідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку регулювалися підзаконним нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства Комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарських книгах місцевих рад.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності житлового будинку, чи частини даного будинку, певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Відповідно до п. 42, 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127, в редакції що діяла до дня смерті спадкодавця, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

З метою узаконення вказаного домоволодіння на замовлення ОСОБА_1 , 06.12.2018 ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» видано технічний паспорт на домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно якого воно складається із: :"А" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 104,1 м.кв., житловою площею 52,8 м.кв. 1970 року побудови, "Б" - літньої кухні площею 36,0 м.кв. 1970 року побудови, "В" - стайні площею 30,4 м. кв. 1970 року побудови; "Г" - садибного (індивідуального) житлового будинку загальною площею 84, 3м.кв., житловою площею 57,6 м.кв. 1991 року побудови та "Д" - колодязю 1970 року побудови, ринковою вартістю 142300 грн. (а.с.14-39).

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інших спадкоємців на спадкове домоволодіння немає, спору про спадкове майно немає, отже ОСОБА_1 , ОСОБА_2 можуть бути власниками домоволодіння.

Однак з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується, та вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності відбувається з існуванням певного юридичного складу, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Тлумачення норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий наявний та не є забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.08.2021 у справі № 202/7090/15-ц (провадження № 61-10331св20).

При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до листа Битківської селищної ради від 01 березня 2019 року №177 по будинковолодінню АДРЕСА_1 у селищній раді відсутні дані про наявність права власності чи технічного паспорта на вказане господарство. За померлою ОСОБА_19 рахується неприватизована земельна ділянка площею 0,1500 га для обслуговування вказаного існуючого домоволодіння по АДРЕСА_1 та дві неприватизовані земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства 0,1266 га та сінокосу та 0,4569 ріллі в різних урочищах смт. Битків.

На подвір`ї по АДРЕСА_1 знаходиться збудований житловий будинок сином ОСОБА_15 - ОСОБА_18 . Будинок знаходиться на неприватизованій земельній ділянці, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_15 . Після смерті ОСОБА_5 , який помер більше 10-ти років тому, залишилася дружина ОСОБА_3 та четверо дітей. Право власності та технічний паспорт на даний будинок відсутні (а. с. 62).

Аналогічна інформація міститься і в листі Битківської селищної ради від 02 травня 2019 року №335 (а.с. 61).

Оскаржуваним рішенням право власності у порядку спадкування було визнано на житлові будинки 1970 та 1991 років побудови.

Обидва житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами - колодязем, стайнею і стодолою та земельні ділянки на яких вони розміщені не мають правовстановлюючих документів, і у зв`язку зі смертю користувачів дані ділянки знаходяться у розпорядженні селищної ради. Рішення про надання даних земельних ділянок іншим особам не надавалося.

Тобто один будинок, вказаний у наданому суду технічному паспорті під літерою «А» належав користувачу ОСОБА_11 , та споруди Б і В - літня кухня і стайня відносяться до будинку під літерою «А», а другий будинок під літерою «Г», збудований згідно даних органу місцевого самоврядування у 1991 році ОСОБА_18 . Обидва будинки розмішені на неприватизованій земельній ділянці площею 0,15 га ідокументи про право власності на них відсутні.

Селищний голова Битківської селищної ради у відповіді на звернення адвоката позивачів (а.с. 61) вказував, що ОСОБА_3 зверталася до селищної ради з заявою про присвоєння житловому будинку, збудованому ОСОБА_5 , окремого адресного номера АДРЕСА_1 та визнання її користувачем і спадкоємцем в майбутньому на самовільно збудований житловий будинок площею 120,2 м. кв. (літера Г в технічному паспорті). Рішення виконкому селищної ради з даного питання не було прийняте.

Колегія суддів вважає, що з часу смерті чоловіка апелянти ОСОБА_5 , який помер у 2008 році, остання в нотаріальну контору чи до відповідних органів місцевого самоврядування та суду з питанням чи позовом про відповідне оформлення чи визнання права на належне спадкодавцю майно не зверталася, тому оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося питань щодо її прав на володіння чи користування самовільно збудованим у 1991 році житловим будинком, який розташованій по АДРЕСА_3 в технічному паспорті).

В цьому випадку є підстави вважати, що такий житловий будинок не може входити до складу спадщини (спадкової маси) після смерті ОСОБА_4 , оскільки відсутні дані про дозвіл на його будівництво, виділення для його будівництва земельної ділянки та введення його в експлуатацію саме спадкодавцем чи іншими особами з дозволу спадкодавця. У засіданні апеляційного суду представник відповідача вказав, що органу місцевого самоврядування відомо, що будинок під літ. ОСОБА_25 самовільно збудований чоловіком апелянти ОСОБА_18 , який помер у 2008 році і даних про його узаконення у селищній раді немає.

З огляду на такі твердження, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання за позивачами права власності на ціле домоволодіння АДРЕСА_3 є передчасним і таким, що не відповідає доказам, які містяться у матеріалах справи. Тому не може бути визнано право власності на таке майно за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки споруда під літерою «Г» увійшла до складу спірного домоволодіння як його частина неправомірно і на підставі цього оскаржуваного рішення зареєстрована 22.07.2021 у Державному реєстрі речових прав за позивачами без належних правових підстав.

Інші доводи апеляційної скарги, не заслуговують на увагу і не впливають на суть та доведеність неправильності оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов переконання, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. У цій справі слід постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_20 , ОСОБА_2 до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський