П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року м. Київ

Справа № 372/61/21

Провадження: № 22-ц/824/2170/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириченка В.І.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.08.2008 року між ним та відповідачкою було укладено кредитний договір (без номера), за яким позичальник отримала кредит в розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22,8 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 погодилась з тим, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), а також Тарифами банку, складає між нею і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. Позичальниця не виконувала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 12.11.2020 року в неї утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 552,25 грн, з яких 12 061,38 грн - тіло кредиту (в т.ч. прострочене), 1490,84 грн - прострочені проценти.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованостівідмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, не встановлення обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що одночасно із підписанням Анкети-заяви від 01.08.2008 року відповідачкою було підписано довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду. Підписана позивачкою довідка є тарифами по кредиту, які визначають, зокрема, порядок нарахування відсотків. Вказала, що заповнення заяви від 01.08.2008 року надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана кредитна картка, використання якою клієнт визначає самостійно за власною потребою. Після закінчення строку дії картки здійснюється її перевипуск, тобто, надання карти з новим строком дії. Під перевипуском розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатись та враховуватись і на перевипущеній картці. Перевипуск карти відповідачкою підтверджується банківською випискою по картковому рахунку. Відповідачка здійснювала погашення заборгованості, в тому числі, і на перевипущені картки. Отже, на відповідачку відкритий лише один картковий рахунок, користування яким відбувається за допомогою отриманих карток, і, заборгованість також рахується лише на одному картковому рахунку. Відповідачка не спростувала факт укладення кредитного договору, а також розмір наявної заборгованості. Також зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що останню перевипущену картку відповідачка отримала зі строком дії до червня 2022 року. Протягом 2008-2020 р.р. відповідачка періодично погашала заборгованість, чим переривала строк позовної давності, а тому висновок суду першої інстанції щодо пропуску банком строку позовної давності є помилковим.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що банк, обґрунтовуючи позовні вимоги, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, при цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що вона підписувала ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифів. Отже, відсутні підстави вважати, що вона погоджувалась з ними та давала згоду на їх застосування до спірних правовідносин. Надані банком документи не містять підтверджень, що саме з наявними у матеріалах справи Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг вона, відповідачка, ознайомилася та погодилася, підписуючи заяву-анкету. Вказала, що банк, заявив вимоги за період з 01.08.2008 року, а до суду звернувся у листопаді 2020 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. Відмітила, що саме по собі користування кредитними коштами не свідчить про обізнаність з умовами кредитування (порядок нарахування процентів, розмір штрафних санкцій). Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, 01.08.2008 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву, у зв`язку з чим відповідачка отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік, розмір комісії за кредитне обслуговування - 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в сумі 7 % від суми заборгованості, а також кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с. 16).

Також 01.08.2008 року відповідачкою підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка містить такі ж умови кредитного договору.

Згідно довідки АТ КБ «Приват банк», відповідачці були видані картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до кінця липня 2012 року; № НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2015 року; № НОМЕР_3 зі строком дії до квітня 2018 року ; № НОМЕР_4 зі строком дії до червня 2022 року.

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором, заборгованість відповідачки перед банком станом 12.11.2020 року складає 13 552,25 грн, з яких: 12 061,38 грн - тіло кредиту (в т.ч. прострочене), 1490,84 грн - проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з з 01.08.2008 року по 31.07.2012 року. Доказів про укладення нового кредитного договору або продовження існуючого кредитного договору матеріали справи не містять, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.08.2012 року по 12.11.2020 року задовленню також не підлягають.

При перевірці наведених висновків суду першої інстанції у контексті доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ ПРИВАТБАНК ).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 просила застосувати до заявлених банком вимог строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови ВП ВС від 07.08.2019 по справі № 2004/1979/12, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16).

АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі посилалося, зокрема, на те, що кредитним договором визначено порядок погашення заборгованості, а кінцевий строк дії виданої відповідачці останньої кредитної картки встановлений до кінця червня 2022 року, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні відповідна довідка та виписка про рух коштів по рахунку відповідачки.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла наступного висновку: якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів .

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналогічної правової позиції дотримався і Верховний Суд у постановах від 03.02.2021 у справі № 279/476/17, від 17.02.2021 у справі № 761/32244/17, від 03.03.2021 у справі № 173/436/18.

Зважаючи на те, що строк дії останньої перевипущеної картки закінчується останнім днем червня 2022 року, банк звернувся до суду із вказаним позовом в межах строку позовної давності.

Матеріали справи, зокрема довідка про видані картки, а також виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 , свідчать, що після закінчення строку дії картки № НОМЕР_1 ( липень 2012 року), наступні перевипущені кредитні картки були видані відповідачці по єдиному рахунку, відкритому на підставі анкети-заяви від 01.08.2008 року, а тому висновки суду першої інстанції про пропуск банком строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.08.2008 року по 31.07.2012 рокує помилковими.

Окрім того, з виписки по кратковому рахунку ОСОБА_1 убачається, що останній платіж на погашення заборгованості вона здійснила 14 вересня 2019 року.

З огляду на викладене, помилковим є і висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.08.2012 року по 12.11.2020 року, оскільки у спірних правовідносинах переукладення кредитного договору не вимагається, і не відбулось.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження кредитних зобов`язань надав суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 01.08.2008 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

У довідці про умови кредитування, яка підписана ОСОБА_1 , зазначено, що пільговий період (нарахування відсотків за ставкою 0,1% річних) до 55 днів при умові погашення усієї заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості; валюта карткового картрахунку - гривня; розрахунок банком процентів на залишок особистих коштів клієнта (від 100 грні більше) - 10 % річних; базова % ставка, в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) - 1,9 %; ромір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним; комісія за зняття кредитних коштів готівкою у розмірі 5 грн від 1до 100 грн, 10 грн від 100,01 до 200грн, 15 грн від 200,01 грн до 300 грн, 20 грн від 300,01 грн до 400 грн, 25 грн від 400,01 грн до 500 грн, 4 % більше 500 грн; комісія за зняття особистих коштів у розмірі 1 % від суми операції в банкоматах і касах Приватбанка, к+5 грн в банкоматах інших банків, к+5грн в банкоматах закордонних банків; пеня (1) = базова процента ставка по договору)/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується 1 раз в місяць при наявності прострочки по кредиту чи процентам 5 і більше днів при виникненні прострочок на суму від 50 грн і більше; штраф при порушенні строків платежів більш ніж на 30 днів = 500 грн + 5 % від заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій… (а.с. 17)

Відповідачка тривалий час виконувала свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів.

Згідно з наданим банком розрахунком у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 12.11.2020 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 552,25 грн, з яких 12 061,38 грн - тіло кредиту (в т.ч. прострочене), 1490,84 грн - проценти.

Розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 на те, що надані банком документи не містять підтверджень, що саме з наявними у матеріалах справи Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг вона, відповідачка, ознайомилася та погодилася, підписуючи заяву-анкету, а саме по собі користування кредитними коштами не свідчить про обізнаність з умовами кредитування (порядок нарахування процентів, розмір штрафних санкцій) спростовуються матеріалами справи, зокрема, підписаною нею довідкою про умови кредитування, а також анкетою-заявою, отжедо даних правовідносин застосовуються положення ст. 634 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «Приват банк» заборгованості за договором кредиту № б/н від 01.08.2008 року в розмірі 13 552,25 грн, з яких 12 061,38 грн - тіло кредиту (в т.ч. прострочене), 1490,84 грн - прострочені проценти.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини усправи, належним чином не дослідив подані сторонами докази, та як наслідок дійшов помилкового висновку про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, а також відсутності доказів переукладення кредитного договору.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням гового судового рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви банк сплатив судовий збір у розмірі 2102 грн., а за подання апеляційної скарги 3153 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5255 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість за договором кредиту № б/н від 01.08.2008 року розмірі 13 552,25 грн, з яких 12 061,38 грн - тіло кредиту (в т.ч. прострочене), 1490,84 грн - прострочені проценти, а також судовий збір у розмірі 5255 грн, а всього 18 807,25 (вісімнадцять тисяч вісімот сім) грн 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура