Справа № 127/4022/22
Провадження № 2/127/595/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2022 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки відповідач ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 у спірній квартирі жодного дня з моменту реєстрації не проживали.

Позивач на даний час планує продати власну квартиру, проте покупці відмовляються укласти договір купівлі продажу, допоки у квартирі зареєстровані будь які особи.

Між сторонами було досягнуто домовленості, що вони за першим проханням позивача у добровільному порядку будуть зняті з реєстрації, проте свої зобов`язання не виконують.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 (22).

Представник позивача згідно заяви просила справу слухати у її відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду висновок про недоцільність визнання дитини ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування квартирою.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 25.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. за реєстровим № 1168.

Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» № 564 від 11.02.2022 року відповідач ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 у спірній квартирі жодного дня з моменту реєстрації не проживали.

Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачами в користуванні квартирою, а також, те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації їх постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову.

При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідачів на житло.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).

Отже, в даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).

Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживали, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання.

При цьому суд не вбачає порушення права дитини ОСОБА_3 на житло, адже дитина разом із своєю матір`ю набула право користування іншим житлом, яке і є її місцем проживання. З огляду на вказане суд відхиляє висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради.

Частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, а також визнання відповідачем позову, втрата право на користування жилим приміщенням не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 316-319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 158, 163 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 81-82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_2 (22).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (22).

Третя служба, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, кімн. 401-406, м. Вінниця.

Суддя