Постанова

Іменем України

13 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 470/841/20

провадження № 61-8224св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

третя особа - Березнегуватська районна державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання їх такими, що втратили право користування жилим будинком.

Позов мотивований тим, що з 02 жовтня 2015 року позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У даному будинку зареєстровані та проживали ОСОБА_2 (колішня невістка позивача) зі своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми у вищевказаному житловому будинку не проживають, так як виїхали на постійне проживання у будинок АДРЕСА_2 .

Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим створює позивачу додаткові труднощі та перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_1 майном.

Позивач просила визнати ОСОБА_2 та її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та її малолітні діти більше року не проживають у житловому будинку позивача, не є колишніми членами її сім`ї, оскільки не проживали разом з нею та спільного господарства не вели, відповідач не надала доказів наявності поважних причин, які перешкоджали б їм користуватися спірним житлом, позивач бажає розпорядитися будинком, який належить їй на праві власності, однак не має можливості цього зробити через реєстрацію у ньому відповідача з дітьми.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення.

Вирішено питання розподілу судового збору.

Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 спільно з дітьми не вселялася до будинку позивача на правах члена сім`ї, оскільки разом ніколи з нею не мешкала, спільного господарства не вела. Вселилася в будинок на правах цивільної дружини сина власника та виселилася з будинку на його вимогу внаслідок сварок. Виходячи з цього, до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосовувати положення статей 71 і 72 ЖК УРСР та з`ясовувати умови, відповідно до яких особи можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відповідач з дітьми не проживають у спірному будинку з поважних причин, тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, залишити в силі рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права. Суд вказав, що причиною виселення відповідача разом із дітьми з будинку є не її власна воля, а протиправна поведінка сина позивача. Як зазначено судом, ця обставина доведена за допомогою показань свідків, що на думку колегії суддів є належним доказом. Однак, побутові сварки на ґрунті ревнощів, які мали місце між відповідачем та сином позивача, не можна вважати достатньою причиною для виселення ОСОБА_2 з будинку. Факти насильства у даному випадку відсутні. Прийнята апеляційним судом постанова грубо порушує право власності позивача на належний їй будинок. Судом апеляційної інстанції не враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц.

Позиція інших учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить постанову Миколаївського апеляційного суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що суд апеляційної інстанції дослідив в повному обсязі всі матеріали справи, врахував покази свідків та інтереси малолітніх дітей.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У липні 2021 року матеріали цивільної справи № 470/841/20 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 липня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області № 1237 від 27 липня 2020 року, та копії будинкової книги у вказаному будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , 1987 року народження, ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Згідно акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області по виборчому округу № 4 Татаровою І. М. від 27 липня 2020 року, відповідач з дітьми зареєстровані у вказаному будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживають з вересня 2019 року.

Позивач зареєстрована та проживає у іншому будинку по АДРЕСА_3 , разом з відповідачем та малолітніми дітьми у будинку по АДРЕСА_1 не проживала та не була зареєстрована.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 разом з дітьми не вселялася до будинку позивача на правах члена сім`ї, оскільки разом ніколи з нею не мешкала, спільного господарства не вела. Відповідач вселилася в будинок на правах цивільної дружини сина власника та виселилася з будинку на його вимогу внаслідок сварок. Причиною виселення осіб із будинку стала не власна добра воля, а протиправна поведінка колишнього члена сім`ї - сина позивача.

Позиція Верховного Суду

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 235/9011/19 (провадження № 61-4152св21) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження № 61-10093св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки судів про відмову в позові з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованими, оскільки позивач не довела того, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні квартирою і відповідно не довела наявності законних підстав для її виселення.

Доводи касаційної скарги про те, що проживання у квартири відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні належною їй власністю, відповідач у квартирі проживає незаконно, позивач не має можливості у повній мірі розпоряджатися своїм майном, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Так, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що:

«у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції взяв до уваги усі надані сторонами докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, зробив обґрунтований висновок про те, щовідповідач та її малолітні діти не проживають у спірному будинку з поважних причин, тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є подібними до обставин цієї справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 235/9011/19 (провадження № 61-4152св21), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук