Ухвала

Іменем України

04 травня 2022 року

м. Київ

справа № 132/1665/21

провадження № 61-3908ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, яка підписана представником Скляром Олегом Володимировичем, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2022 року у складі судді: Ставнійчук С. В., та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився у м. Уральськ Казахської РСР ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 1989 році, будучи неповнолітнім, він разом з матір`ю приїхав в Україну і з того часу постійно проживає на її території. При цьому з часу приїзду по 1993 рік вони проживали в с. Первомайське Калинівського району Вінницької області, а в подальшому з 1998 року по теперішній час проживає в АДРЕСА_1 , без реєстрації. Оскільки на час переїзду в Україну ОСОБА_1 був неповнолітній, паспорт громадянина колишнього РСР не отримував, його особа встановлювалась свідоцтвом про народження. По досягненню повноліття він неодноразово звертався у відповідні органи для отримання паспорта, проте отримував відмову.

Позивач зазначав, що востаннє листом Калинівського районного відділу ДМС України управління державної міграційної служби України у Вінницькій області його повідомлено про те, що для отримання паспорта громадянина України необхідно підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Уральськ Західно-Казахстанської області Казахської РСР, в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 надано належні та допустимі докази для доведення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, і цей факт має для заявника юридичне значення для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи представника заінтересованої особи про те, що заявником не надано достатньої кількості доказів на підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 вересня 1991 року, а також про те, що виписки з погосподарської книги не можуть бути такими доказами, так як в них фіксуються лише члени сім`ї домогосподарства, а не факт їхнього постійного проживання. Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням СРСР от 25 травня 1990 року № 69, які замінено Інструкцією по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48 особові рахунки господарств в погосподарській книзі відкриваються під час закладки книг станом на 1 січня на всіх осіб, що постійно проживають на території сільської Ради. Всі записи в особових рахунках провадяться безпосередньо в господарствах. Якщо на території сільської Ради є будинки без господаря або будинки, в яких господарі проживають сезонно (дачники), в погосподарських книгах вони не враховуються. Відомості про ці будинки записуються в окремому списку. В погосподарську книгу записуються члени господарств усіх суспільних груп (господарства працівників колективних сільськогосподарських підприємств, робітників, службовців, осіб, які зайняті індивідуальною трудовою діяльністю, селянські (фермерські) господарства та ін.), які постійно проживають на території сільської Ради, незалежно від наявності в них будівель, садиби та худоби. Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи. Особи, які тимчасово проживають на території сільської Ради, записуються не в погосподарську книгу, а в окремі списки за формою № 2 - «Список осіб, що тимчасово проживають на території сільської Ради». Таким чином, наявність записів в погосподарських книгах про те, що ОСОБА_1 з матірю ОСОБА_2 та братом ОСОБА_3 проживали без реєстрації в АДРЕСА_2 без реєстрації з 1989 року по 1993 рік є належним і допустим доказом саме фактичного проживання заявника на території України у вказаний період, зафіксований у встановленому законом порядку. Також суд зазначив, що дані обставини підтверджені показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які незважаючи на тривалий проміжок часу, який пройшов з моменту виникнення цих обставин, узгоджуються між собою та зібраними у справі доказами, сумнівів у їх достовірності у суду немає.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права і заявником надано належні та допустимі докази для доведення факту його постійного проживання на території України. На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав виписки з погосподарських книг по Заливанщинській сільській раді, оригінали яких були оглянуті судом першої інстанції. За записами вказаних погосподарських книг ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 та братом ОСОБА_3 , проживали в АДРЕСА_2 без реєстрації з 1989 року по 1993 рік. Зазначені документи є належними та допустимими доказами фактичного проживання заявника на території України у вказаний період, зафіксований у встановленому законом порядку, не довіряти яким у суду не має підстав.

При цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги відповідача про те, що не є належним доказом у справі довідка від 22 березня 2021 року № 02-19-44, видана в.о. старости ОСОБА_6 про дійсне проживання заявника ОСОБА_1 разом з сім`єю, без реєстрації з 1989 року по 1993 рік в с. Первомайське Калинівського району, оскільки, як показала в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 , інформацію у вказану довідку вона внесла на підставі записів погосподарських книг № 6 по Заливанщинській сільській раді.

26 квітня 2022 року Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Скляром О. В., на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19, у якій суд поставив під сумнів свідчення свідків по даній категорії справ, як такі, що не заслуговують довіри, оскільки з моменту факту, який має бути доказаний пройшло майже тридцять років. У касаційній скарзі зазначено, що суди в окремому провадженні не можуть встановлювати тотожність особи, однак суд без будь-якого документу встановив, що заявник це є ОСОБА_1 . Судом проігноровано те, що на сьогоднішній день для даної категорії осіб, до яких відноситься ОСОБА_1 , законодавцем було розроблено Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства. Верховний Суд у справі № 363/214/17-ц зазначив, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Уральськ Казахської РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження вчинено запис № 1492, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 23 грудня 2015 року.

Відповідно до довідки ДП «ДГ «Корделівське» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України № 22 від 02 березня 2021 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 68 від 19 квітня 1993 року працював різноробочим відділку Весела ДП ДГ «Корделівське» ІК НААН з 19 квітня 1993 року, в подальшому був переведений трактористом відділку Весела 01 березня 1994 року (наказ № 17 від 29 лютого 1994 року) та звільнений 06 травня 1995 року відповідно до наказу про звільнення №14 від 06 травня 1999 року.

Довідкою виконавчого комітету Писарівської сільської ради Калинівського району Вінницької області №357 від 16 листопада 2020 року підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_1 з 1998 року по даний час без реєстрації.

Згідно виписок з погосподарських книг №6 по Заливанщинській сільській раді, оригінали яких оглянуті судом першої інстанції, ОСОБА_1 разом із сім`єю - мати ОСОБА_2 та брат ОСОБА_3 , проживали в АДРЕСА_2 , без реєстрації з 1989 року по 1993 рік.

Відповідно до довідки від 21 квітня 2021 року №М-4/6/0521-21/0521/97-21, виданої Калинівським РВ УДМС України у Вінницькій області, заявник звертався до міграційної служби з питання документування паспортом громадянина України. Проведеними перевірками не встановлено належності до громадянства України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

На день розгляду справи в судах підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що:

«перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується належними доказами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду у справі № 363/214/17 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, яка підписана представником Скляром Олегом Володимировичем, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 січня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков