РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/1455/21

Провадження № 22-ц/4815/224/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Боймиструка С. В.,

суддів: Ковальчук Н. М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

учасники справи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.03.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №537. У вказаній квартирі зареєстрована громадянка ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною його сина ОСОБА_5 , шлюб між ними розірвано за рішенням Костопільського районного суду від 10.12.2018 у справі №564/2178/18. Відповідачка понад два роки не проживає у належній позивачу квартирі, не бере участі в утриманні квартири, не оплачує комунальні послуги, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Будь яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем щодо проживання відповідача у квартирі не існує, фактичне місце проживання відповідача невідоме. Вказує, що добровільно знятись з реєстрації у спірній квартирі відповідач не бажає і він, як власник, не бажає, щоб особа, яка не є членом його родини, була зареєстрована у належній її квартирі. Вважає, що відповідач втратила право користування квартирою і з посиланням на ст. 405-406 ЦК України просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою по АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 908,00 грн витрат на судовий збір за подання позовної заяви.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності викладених висновків фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд безпідставно встановив, що позивач має намір використовувати належну йому двокімнатну квартиру для проживання власної сім`ї, у тому числі сина ОСОБА_5 , проте не може реалізувати своє передбачене законом право в силу тієї обставини, що у квартирі проживає відповідач.

Всупереч ст. 13 ЦПК України, суд першої інстанції вирішив справу та задовольнив позов з інших фактичних та правових підстав ніж ті, які заявлялися позивачем.

Повністю проігнороване рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 09.01.2019 року у цивільній справі №564/1009/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що залишено без змін постановою Верховного суду від 27.01.2021 року.

Також вказує, що ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (син позивача) з 17.09.2007 р. по 10.12.2018 рік, спільно платили кошти за спірну квартиру, зробили ремонт та покращення. З 2011 року була зареєстрована у спірній квартирі за згодою ОСОБА_6 , яка на той час була власницею спірної квартири. Фактично вже на початку 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 виплатили за рахунок спільно нажитих коштів вартість квартири, однак під час перебування відповідачки в Республіці Польщі, ОСОБА_6 переоформила квартиру на батька чоловіка - ОСОБА_3 . У пункті 4.8. договору купівлі-продажу спірної квартири від 28 березня 2019 року сторони домовилися, що в квартирі залишаються зареєстрованими такі особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Вважає, що за таких обставин має право проживати у даній квартирі.

Зазначає, що суд допустив порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом встановлено, що відповідач не має іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для її проживання.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованої у спірній квартирі ОСОБА_3 у збереженні житла та інтересами нового власника, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам про те, що відповідачка тривалий час проживає у квартирі, сплачує витрати на її утримання, провела значні поліпшення та її ремонт. Тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того щоб вважати квартиру житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, просить скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, відмовити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2019, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А., реєстраційний номер 537, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161363528 від 28.03.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 та Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161363528 від 28.03.2019, квартира є двокімнатною, має загальну площу 52,6 кв.м., житлову площу 31,6 кв.м.

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 25 жовтня 2011 року, коли її власником ще була ОСОБА_6 що підтверджується відміткою у будинковій книзі на квартиру.

З наданих відповідачкою копій квитанцій вбачається, що за період з травня 2020 по червень 2021 нею проводилася оплата послуг газопостачання, розподілу природного газу, водопостачання та постачання електроенергії на ім`я ОСОБА_4 .

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до норм ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (§§ 40, 41).

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, § 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, § 50).

У § 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, § 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У § 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.», заява № 9063/80), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі від 18 лютого 1999 року «Larkos v. Cyprus», заява № 29515/95).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

За будь-яких умов неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є нагальним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, потрібним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Як вбачається з матеріалів справи позивач набув спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2019 року.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні Костопільського районного суду Рівненської області від 09.01.2019 року у цивільній справі №564/1009/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що залишено без змін постановою Верховного суду від 27.01.2021 року встановлено, що п. 4.8 договору купівлі продажу від 28.03.2019 року сторонами було домовлено, що в квартирі залишаються зареєстрованими такі особи: ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 ..

Отже відповідач отримала право на користування спірною квартирою зі згоди попереднього власника. Укладаючи вищезазначений договір новий власник усвідомлював та погодився з фактичним обтяженням спірної квартири, тобто з правом ОСОБА_3 на проживання у ній і це право могло бути припинене тільки у спосіб передбачений законом. Вказана обставина не була врахована місцевим судом.

Крім того, місцевий суд не надав оцінку тому, що з 2009 року по 2018 рік ОСОБА_3 проживала у шлюбі з сином позивача у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Висновок про наявність житла у її матері та можливість проживання у ньому є припущенням, а тому колегія суддів вважає, що за наведених обставин позбавлення відповідачки права користування спірним житлом, без дотримання вимог закону та гарантій її прав, покладе на неї надмірний невиправданий тягар.

Аналізуючи норми ст. 41 та 47 Конституції України, наведені вище норми ЦК України щодо прав власника, а також судову практику ЄСПЛ, колегія суду зазначає, що права власника порівняно з правами користувача (в даному випадку наймача квартири) за своїм обсягом безумовно є значно більшими, однак не абсолютними по відношенню до наймача. В любому випадку в виниклому спорі при його вирішенні має бути дотриманий розумний баланс між їх правами та обов`язками.

Законодавчими актами в області цивільних та житлових прав передбачені дієві механізми захисту прав як власника житла так і його наймача, однак вимог закону при вирішені даного спору місцевим судом не дотримано.

Стверджуючи про не проживання відповідачки в спірній квартирі понад один рік, з матеріалів справи не вбачається, що на підтвердження цієї обставини подані належні та допустимі докази про проживання ОСОБА_3 в Польщі, як то стверджує позивач. Зокрема не витребувані відомості про перетин кордону відповідачкою.

ОСОБА_4 зазначаючи про необхідність спірного житла для власного проживання не довів цієї обставини та дотримання ним процедури передбаченої ч.3 ст.168 ЖК України.

Про те що ОСОБА_3 не втратила інтерес до спірної квартири, яке є її єдиним житлом, свідчить та обставина, що вона приймає участь у судових справах та захищає свої інтереси, як в попередній так і в цій.

Підстав для закриття провадження в даній справі саме в частині визнання особою, що втратила право на користування житлом, колегія суддів не вбачає, оскільки підстави заявлення цих вимог відрізняються від справи 564/1009/19.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що заявлені вимоги позивачем не доведені, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у справі, що переглядається, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, є підстави для покладення на останнього обов`язку сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1362 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.