ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2860/22 Справа № 205/11/21 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року АТ "Банк Кредит Дніпро" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 на предмет стягнення заборгованості (а.с. 1,2), та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №0323 від 07 серпня 2019 року, яка утворилась станом на 01 грудня 2020 року, у загальному розмірі 279 633,87 грн., з яких: 242 017,44 грн. - сума несплаченої частки кредиту, 116,53 грн. - сума несплачених відсотків, 37 499,90 грн. - сума несплачених комісій, з підстав того, що 07 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ "Банк Кредит Дніпро" укладений кредитний договір №0323, за умовами якого він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 299 999,20 грн. строком до 07 серпня 2021 року на 24 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом, ставка за якими є фіксованою: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001% річних, на прострочену заборгованість - 56,0% річних, сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 07 серпня 2019 року по 06 березня 2020 року - 3% від суми кредиту, з 07 березня 2020 року по 06 вересня 2020 року - 2,5% від суми кредиту, з 07 вересня 2020 року по 06 березня 2021 року - 1,5% від суми кредиту, з 07 березня 2021 року по 07 серпня 2021 року - 0,925% від суми кредиту.

В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 01 грудня 2020 року утворилась загальна заборгованість за кредитним договором у розмірі 279 633,87 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року заявлені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за Кредитним договором № 0323 від 17 серпня 2019 року у загальному розмірі 242 133,97 грн., що складається із суми несплаченої частки кредиту - 242 017,44 грн та суми несплачених відсотків - 116,53 грн.

В задоволенні решти позовних вимог щодо суми несплачених комісій - 37 499,90 грн. - відмовити.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. /а.с.32-35/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ "Банк Кредит Дніпро" подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови заявлених позовних вимог щодо стягнення суми несплачених комісій та ухвалити нове рішення в цій частині, яким заявлені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 37-47/.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ "Банк Кредит Дніпро" не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ "Банк Кредит Дніпро" підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови заявлених позовних вимог, то в частині позовних вимог, які були задоволені, а саме: про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам колегія суддів рішення суду не перевіряє.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, а відмовляючи в іншій частині позовних вимог дійшов висновку про несправедливість умов договору, які встановлюють сплату комісій, у відповідності ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та висновку Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, викладеному у постанові у справі №6-1746цс16.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце у цій частині неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2019 року між АТ "Банк Кредит Дніпро" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №0323, який підписаний сторонами без будь-яких зауважень та заперечень, та, відповідно до умов п.1.1 якого банк надав клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі полтреби, а клієнт зобовязався повернути споживчий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити інші платежі у розмірах та у строки, встановлені даним договором, і виконати свої зобовязання за цим договором у повному обсязі.

Згідно п.1.2 вказаного договору, Банк надає клієнту кредит в сумі 299 999,20 грн. строком на 24 місяці з кінцевою датою повернення кредиту до 07 серпня 2021 року.

Умовами вказаного кредитного договору передбачено: 1) сплату процентної ставки за користування кредитом, яка є фіксованою: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001% річних, на прострочену заборгованість - 56,0% річних, сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 07 серпня 2019 року по 06 березня 2020 року - 3% від суми кредиту, з 07 березня 2020 року по 06 вересня 2020 року - 2,5% від суми кредиту, з 07 вересня 2020 року по 06 березня 2021 року - 1,5% від суми кредиту, з 07 березня 2021 року по 07 серпня 2021 року - 0,925% від суми кредиту.

Пунктом 3 даного договору передбачено, що укладаючи з Банком цей договір клієнт приймає на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених Універсальним договором банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ "Банк Кредит Дніпро".

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого ним, станом на 01 грудня 2020 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 279 633,87 грн., що складається із: суми несплаченої частки кредиту - 242 017,44 грн., суми несплачених відсотків - 116,53 грн. та суми несплачених комісій - 37499,90 грн., що відповідачем у добровільному порядку не сплачено.

Тому, суд першої інстанції виходив у цій справі, з презумпції обов`язковості повернення кредитних коштів на умовах договору, укладеного між сторонами, які вільні в укладенні такого договору, у розмірі та у строки, визначені цим договором (ст.ст. 627, 1048, 1050, 1054 ЦК України).

Також розглядаючи вимогу про стягнення заборгованості по комісії за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту суд першої інстанції виходив з положень ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, та дійшов висновку про те, що умова договору про відшкодування комісій у разі заборгованості за основним кредитом, є несправедливою, а як наслідок, і незаконною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що відповідач укладення кредитного договору з Банком у суді першої інстанції у цій справі не оспорював, як і не оспорював його окремі умови.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до п. 2.1. кредитного договору №0323 від 07 серпня 2019 року сторони домовились про те, що платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів за користування кредитом та щомісячна комісія за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануітетних (рівномірних) платежів, тобто - обов`язковий платіж, розмір якого визначений Графіком платежів (а.4 договору), що є невід`ємною частиною цього договору, до якого також включена фіксована сума щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Сторони досягли всіх істотних умов цього договору, що скріпили особистими підписами, що свідчить про те, що відповідач, укладаючи такий договір, погодився на нарахуванням до обов`язкового платежу і фіксованої суми комісії за обслуговування кредиту.

Порядок надання і погашення кредиту - розкриває механізм видачі і погашення кредиту із зазначенням терміну. При цьому має бути наведений графік погашення кредиту щодо сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартість усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань щодо кредиту. Слід визначити, яким чином повинен бути повернений позичальником кредит, а також дії банку у випадках несвоєчасної сплати позичальником основної суми боргу та процентів за користування ним тощо.

У п.2.1. кредитного договору №0323 від 07 серпня 2019 року банком чітко визначено яким чином повинен бути повернений позичальником кредит, що викладено у Графіку погашення заборгованості (а.с.4), що судом першої інстанції досліджено не було та не взято до уваги, а як наслідок не надано належної правової оцінки, при цьому застосування у даному випадку висновку Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 не відповідає правовідносинам, які склались, з чого колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вирішив питання у своєму рішенні, яке не було предметом цього спору, тобто умови договору, як окремі положення, ніким не оспорювались, а Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, на які посилався суд, втратили чинність на підставі постанови Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 "Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит".

Посилання суду на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 є безпідставними, оскільки таке рішення та практика суду касаційної інстанції були сформовані за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування", без урахування особливостей цього Закону.

Отже, при врегулюванні спірних правовідносин судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню), тобто положення Закону України "Про захист прав споживачів".

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" .

У статті 1 Закону № 1734-VIII наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту); споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону № 1734-VIII.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із банком, якщо дійсно вважав встановлення комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у разі порушення позичальником встановлених кредитним договором зобов`язань несправедливою умовою, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Зазначене вище узгоджується з висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 30 червня 2021 року справа № 201/10403/19 провадження № 61-263св21, що судом першої інстанції не взято до уваги, на вимогу ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що хоча суд і може при розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитом надати оцінку умовам договору, однак це слід вирішувати при оскарженні однією із сторін договору таких умов, що в цій справі не відбулось, а судом першої інстанції, всупереч ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглянуто питання та встановлено несправедливість умов кредитного договору поза межами заявлених вимог позивачем та відсутності заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог, що є безумовною підставою для скасування рішення в цій частині.

Відповідач у суді першої інстанції у цій справі про оскарження умов кредитного договору у звязку із їх невідповідністю положенням ЗУ "Про захист прав споживачів" не заявляв, тому питання про його застосування у цій справі судом до будь-якої заборгованості відповідача за договором не могло вирішуватись.

З огляду на зазначене, належні, допустимі докази того, що відповідач у добровільному порядку погасив заборгованість за договором перед Банком, тобто в частині суми несплачених комісій у розмірі 37 499,90 грн., що було заявлено позивачем та не спростовано відповідачем, станом на час розгляду справи судом першої інстанції чи перегляду останньої колегією суддів у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому при вищевикладених обставинах, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги Банку, вважає їх такими, що ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" слід задовольнити, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Позовні вимоги Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" () заборгованість по сумі несплачених комісій за кредитним договором № 0323 від 07 серпня 2019 року у розмірі 37 499,90 грн.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі, останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 562,50 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" () заборгованість по сумі несплачених комісій за кредитним договором № 0323 від 07 серпня 2019 року у розмірі 37 499,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" () судові витрати в розмірі 562,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров