Справа № 486/1765/21
Провадження № 2/486/184/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 квітня 2022 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючої судді Далматовій Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа Южноукраїнська міська рада Миколаївської області,

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за місцем проживання.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку вона придбала у відповідача ОСОБА_2 . В квартирі зареєстровані колишня її власниця відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Відповідачі у квартирі не проживають. Посилаючись на те, що у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів, вона не має можливості розпоряджатися своєю власністю, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року залучено до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Южноукраїнську міську раду Миколаївської області.Відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом в частині позовних вимог до ОСОБА_4 , в зв`язку зі смертю останнього.

В судове засідання позивач не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву із проханням розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує.

Предстаник позивача в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідачі не є членами сім`ї позивача. В належній позивачу квартирі відповідачі не проживають, що створює перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженню її власністю, а також збільшує тягар по сплаті комунальних послуг.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання із проханням розглядати справу без участі представника.

За таких обставин відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення, про що в судовому засідані постановлена відповідна ухвала.

Вислухавши предаствника позивача, свідків, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу від 10 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М. та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2021 року /а.с. 13-16, 17/ ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер /а.с. 12/.

Відповідно до копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 29 вересня 2021 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /а.с. 23/.

Згідно відповідей на запит суду від 10 листопада 2021 року /а.с. 28, 29/ в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно копій актів про непроживання від 02 червня 2021 року, 30 вересня 2021 року ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 зі слів сусідів не проживає з 2010 року /а.с. 21, 22/.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Вона знала ОСОБА_2 , яка проживала в квартирі АДРЕСА_1 та в неї були ключі від її квартири. Остання поїхала в м. Москву разом із своїм чоловіком та близько п`яти-шести років взагалі вона не приїжджає в м. Южноукраїнськ.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що проживає в квартирі АДРЕСА_3 з 1984 року. Відповідача знала добре, жила із нею по-сусідству. ОСОБА_2 виїхала з міста, якийсь час приїжджала, однак останні три роки вона її не бачила.

Вимогами статті 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правовідносини з приводу користування приватними жилими приміщеннями регулюються главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Зокрема, за правила ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Верховний Суд України, у своїй постанові від 16 січня 2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що правовідносини виникли між власником ОСОБА_1 та попереднім власником ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц ( провадження № 61-18966св18) підтверджено правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Вказана правова позиція зазначена і в постанові Верховного суду від 27 листопада 2020 року у справі № 308/1960/17.

В судовому засіданні встановлено, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно, оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а отже припинення права власності на житло має наслідком припинення права користування житлом у колишнього власника та членів його сім`ї.

Оскільки право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 припинено, остання не є членом сім`ї нового власника, ОСОБА_2 втратила право користування нею, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

За змістом абз.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, саме судове рішення, яким відповідача буде визнано такою, що втратила право користування кімнатою, стане підставою для вчинення дій органами реєстрації по зняттю відповідача з реєстраційного обліку, тому дане питання не відноситься до повноважень суду, а позовна заява в цій частині не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12,81,141, 263, 264, 265, 282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відмовити в частині позову щодо зняття ОСОБА_2 із реєстрації за місцем проживання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Руські Тишки, Харківського району, Харківської області, проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне ім`я представника позивача: ОСОБА_3 , адвокат, АДРЕСА_5 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка селища Медведок, Кіровської області, Російської Федерації, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне найменування третьої особи: Южноукраїнська міська рада Миколаївської області, 55002, вул. Дружби народів, б.48, м. Южноукраїнськ, Миколаївської області, .

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова