Головуючий у І інстанції Вовк С.В.
Провадження №22-ц/824/1138/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн. та судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вироком Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року (справа № 757/26525/16-к) його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кременчуки Красилівського району Хмельницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ), виховуючого спільно з громадянкою ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Цим вироком постановлено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_1 з 16 лютого 2017 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII) постановлено зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року по 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12 199 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року у кримінальному провадженні №0001796 щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.2 ст. 185 КК України, - без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 оскаржив їх до Касаційного Суду.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 6 серпня 2019 року (справа № 757/26525/16-к, провадження №51-1107км19) касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково, вирок Печерського районного суду м. Києва від 6 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі № 757/26525/16-к щодо ОСОБА_1 змінено, та ухвалено на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; у решті судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Ураховуючи зазначене, та доводи ОСОБА_1 про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій Закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII у частині зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, - Верховний Суд, з урахуванням положень п. «ґ» ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII, а також ч. 2 ст. 532 КПК України строк перебування ОСОБА_1 з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року у Державній Установі «Київський слідчий ізолятор» включив у строк попереднього ув`язнення ОСОБА_1 , про що й зазначено в Постанові від 06.08.2019 року.

Враховуючи зміну остаточного строку відбування покарання ОСОБА_1 згідно Постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 серпня 2019 року по справі № 757/26525/16-к, беззаперечним є те, що ОСОБА_1 незаконно утримували в неволі в Державній установі «Бучанська виправна колонія № 85» понад строки, визначені кримінальним Законом. А саме, якби суди першої та апеляційної інстанцій не допустили грубої помилки в обрахуванні строку відбування ОСОБА_1 покарання в межах порушеного проти нього кримінального провадження № 0001796, він мав бути звільнений з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» через 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) календарних днів, обраховуючи такий строк, з урахуванням строків попереднього його ув`язнення (врах. 252 днів «з 13.10.2016 по 16.02.2017» та 336 днів «з 10.08.2018 по 24.01.2019»): з дня відбування покарання (з 16 лютого 2017 року) по 06 січня 2019 року включно.

Однак, як убачається з Довідки про звільнення Серії КИВ №17494, виданої Державною Установою «Бучанська виправна колонія №85» в інтересах гр. ОСОБА_1 , останнього звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» лише 28 серпня 2019 року, тобто понад строк.

Перевищення строку відбування покарання ОСОБА_1 у ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» становить 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні): з 06 січня 2019 року по 28 серпня 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під вартою в незаконний спосіб понад 7 календарних місяців, у зв`язку із чим з метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР, позивач звернувся до суду з вимогою до Держави Україна в особі Державної Казначейської Служби України відшкодувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження на строк понад 7 календарних місяців, що підтверджується Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у справі № 757/26525/16-к. Моральна шкода, завдана позивачу, полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне понад строки утримання під вартою, порушення у зв`язку із цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що перебував під вартою в незаконний спосіб понад 7 календарних місяців, у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне понад строки утримання під вартою, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін в організації його життя. Вищенаведеним обставинам суд першої інстанції дав неправильну оцінку, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову в позові.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кікена П.І. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК україни не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у справі № 757/26525/16-к за вироком Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Постановлено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_1 з 16 лютого 2017 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII) постановлено зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року по 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12 199,00 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно з вироком ОСОБА_1 05 березня 2016 року близько 20:20, перебуваючи у приміщенні на АДРЕСА_2 , де працював різноробочим, вчинив повторне таємне викрадення майна ОСОБА_4 на суму 12 199 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року вирок щодо ОСОБА_1 залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VІІІ зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін.

Згідно Довідки про звільнення Серії КИВ №17494, виданої Державною Установою «Бучанська виправна колонія №85» в інтересах гр. ОСОБА_1 , його звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 28 серпня 2019 року.

Позивач у позові посилався на те, що враховуючи період ув`язнення, зарахований Верховним Судом, з 06 січня 2019 року по 28 серпня 2019 року, тобто 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні) він незаконно перебував під вартою, у зв`язку із допущенням судами першої та апеляційної інстанцій грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покарання в межах кримінального провадження № 0001796.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктами 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як способи захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

В свою чергу, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

При цьому, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

У позовній заяві позивач посилався на те, що він незаконно перебував під вартою у зв`язку із допущенням судами першої та апеляційної інстанцій грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покарання в межах кримінального провадження № 0001796.

Разом з тим, позивачем суду не надано доказів незаконності взяття і тримання його під вартою, а постанова Верховного Суду від 06 серпня 2019 року, якою було змінено рішення судів першої та апеляційної інстанцій, свідчить лише про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для їх зміни або скасування.

Крім того, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом або іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Поряд з цим, позивач не залучив до участі у справі в якості відповідача орган державної влади, внаслідок неправомірних дій якого, на його думку, йому завдано моральної шкоди, залучивши лише Державну казначейську службу України.

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: