Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Фареник А.О.

представника позивача- Соколова В.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича про визнання договору купівлі-продажу неукладеним, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду і просить:

- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та відповідачкою, неукладеним;

- скасувати запис про державну реєстрацію № 39444134 права власності відповідачки на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55419682 від 30 листопада 2020 року;

- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння відповідачки квартиру АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що 21 серпня 2020 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого він передав останньому грошові кошти.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ними був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сазоновою О.М., за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_4 позику в обумовлений договором строк не повернув, він звернувся до нотаріуса і 13 жовтня 2020 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, він став власником вказаної квартири.

В січні 2021 року йому стало відомо про наявність у провадженні суду позову ОСОБА_5 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на дану квартиру.

За клопотанням позивача в даній справі був накладений арешт на квартиру.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав йому стало відомо, що власником його квартири є невідома йому особа - відповідачка в справі, на підставі укладеного, начебто з ним, договору купівлі-продажу.

Зазначив, що він не укладав договору купівлі-продажу вказаної квартири, не підписував його, відповідачку не знає, як і не знає приватного нотаріуса Бригіду В.О., яким був посвідчений вказаний договір.

Про це свідчить також і те, що договір іпотеки, на підставі якого він набув право власності на квартиру, знаходиться у нього і його наявність у нього свідчить про те, що при укладенні договору від його імені продавець не міг його надати.

Відповідачку він не знає, вона ніколи не була в спірній квартирі, якою користується лише він та його сім`я.

Окрім приведених підстав для визнання договору неукладеним, зазначив також, що він перебуває в шлюбі, однак згода його дружини в прядку ч.3 ст.65 СК України на укладення договору також відсутня.

19 березня 2021 року він звернувся до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві з повідомленням про вчинення злочину.

Виходячи з того, що він не укладав вказаний договір, не підписував його, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 01 липня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 02 вересня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачці копію позовної заяви з додатками.

Згідно з відомостями, які містяться в матеріалах справи, дані документи відповідачці ОСОБА_3 направлялися неодноразово на різні адреси, які поверталися до суду без вручення в зв`язку з відсутністю відповідачки за вказаними адресами.

Відповідач Бригіда В.О. отримав копію ухвали з додатками 28 вересня 2021 року.

/ а. с. 115 - 117; 131 - 133 /

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

Відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав. Додатково зазначив, що за фактом відчуження належної позивачу на праві власності квартири Головним слідчим управлінням НП України проводиться досудове розслідування.

22 вересня 2021 року він у даному кримінальному провадженні визнаний потерпілим.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання неодноразово не з`являлася. Про час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Судові повістки, що направлялися на її адресу за відомими суду адресами, в тому числі за адресою зареєстрованого місця проживання та адресою спірної квартири, поверталися до суду без вручення за відсутністю адресата.

Крім цього, в зв`язку з неотриманням судових повісток, суд скористався нормою ч.11 ст.128 ЦПК України і відповідачка повідомлялася про час розгляду справи шляхом розміщення повідомлення на веб-порталі Судової влади.

/ а.с.114; 116 - 117; 127; 130 - 133; 136; 175 - 176 /

Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.128 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, в тому числі, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

З урахуванням цього суд вважає, що судом були вжиті всі передбачені законом заходи для належного повідомлення відповідачки про час розгляду справи, а тому повідомлення відповідачки про час розгляду справи є належним.

Враховуючи вказані обставини, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Відповідач Бригіда В.О. в судове засідання також не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що 21 серпня 2020 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики грошових коштів.

В цей же день на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики був укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав позивачу, як іпотекодержателю, в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та накладено заборону на відчуження вказаної квартири.

Договір іпотеки був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якого позивач продав, а відповідачка купила вказану квартиру.

В цей же день право власності відповідачки було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

/ а.с.17 - 23; 27; 94 - 97 /

Встановлено також, що 16 січня 2021 року Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190. ч.3 ст.209, ч.3 ст.358 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000041.

22 вересня 2021 року позивач визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

09 березня 2021 року в справі призначена судова почеркознавча експертиза.

/ а.с. 90 - 103 /

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, за змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Відповідно до Висновку експерта № 2-23/12 від 23 грудня 2021 року Українського центру судових експертиз рукописний запис « ОСОБА_2 » у графі «Продавець» у технічній копії договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.М., виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжнього почерку ОСОБА_2 .

Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Продавець» виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2

/ а.с. 144 - 152 /

Тобто, вказаним експертним висновком підтверджується відсутність волевиявлення позивача на відчуження спірної квартири.

З урахуванням цього та вимог закону, які пред`являються до даної категорії угод, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та його волевиявленню, як власника майна.

Оцінюючи наданий позивачем висновок, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 106 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.89 цього кодексу.

Відхилення судом висновку експерта повинне бути мотивоване в судовому рішенні.

За змістом ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши Висновок експерта в сукупності з іншими доказами в справі за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знаходить підстав, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи.

За таких обставин він є належним та допустимим доказом у справі.

Крім того, суд враховує, що відповідачка, належним чином повідомлена про час розгляду справи, відзиву на позов не подала, приведених позивачем обставин не спростувала.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про незаконність оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу.

В той же час позивач, звертаючись до суду, просить визнати вказаний договір неукладеним.

За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду.

Способи захисту цивільних прав визначено в ч.2 ст.16 ЦК України, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 907/804/17 від 30 липня 2019 року вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексуУкраїни або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

З урахуванням цього суд вважає правильним спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання оспорюваного ним договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст.27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, в тому числі, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

За змістом п.п.2. 3 ч.3 ст.26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Виходячи з того, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру на ім`я відповідачки здійснена на підставі договору купівлі-продажу, до висновку про недійсність якого прийшов суд, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача і в цій частині.

Що стосується решти вимог позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З точки зору ст.16 ЦК України застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний позивачем спосіб.

При цьому особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав.

Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Право вибору способу захисту з-поміж передбачених законом належить особі, яка звернулася до суду.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного правав частині визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування вказаної квартири з незаконного володіння відповідачки, не є ефективним засобом відновлення порушеного права, оскільки, за загальним правилом, наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція.

Відповідно, визнання договору купівлі-продажу недійсним матиме наслідком відновлення позивачем права власності на квартиру, яким він був за оспорюваним договором купівлі-продажу.

З урахуванням цього суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в решті вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2020 року між позивачем та адвокатом Соколовим В.А. був укладений Договір № 1 про надання правничої допомоги.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг загальна вартість послуг склала 10 000, 00 гр.

/ а.с. 109 - 114; 162 /

Відповідно до постанови від 28 грудня 2020 року в справі №640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

При цьому Верховний Суд зазначив, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Щодо відсутності детального опису робіт Суд звернув увагу на зміст, в даному випадку на ч.3 ст.137 ЦПК України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

З урахуванням цього понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню на його користь з відповідачки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат, понесених останнім у вигляді сплаченого ним судового збору та витрат на проведення почеркознавчої експертизи.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 202, 203, 215, 317, 319, 655 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 89, 106, 110, 133, 134, 137, 141, 258, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідною В.О.

Скасувати запис про державну реєстрацію № 39444134 права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:55419682 від 30 листопада 2020 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 / АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 / 1 816, 00 гр. судового збору, 14 500, 00 гр. судових витрат та 10 000, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 квітня 2022 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва