ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3285/22 Справа № 199/6671/21 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Альфа-Банк

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2021 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року Акціонерне товариство Альфа-Банк (далі АТ Альфа-Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 30 травня 2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09.2/223-6, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 16 538 євро зі сплатою 10,5 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 травня 2012 року на умовах, визначених цим договором.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за кредитним договором № 09.2/223-6 від 30 травня 2006 року станом на 10 червня 2015 року в розмірі 657 163,58 грн., судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн., а всього стягнуто 660 817,58 грн.

26 квітня 2018 року Загальними Зборами Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк у зв`язку з набуттям чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) банку з публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк на акціонерне товариство Укрсоцбанк, яке є правонаступником.

10 вересня 2019 року Загальними Зборами акціонерів АТ Альфа-Банк та єдиним акціонером АТ Укрсоцбанк затверджено рішення про реорганізацію АТ Укрсоцбанк шляхом приєднання до АТ Альфа-Банк. Згідно з рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ Укрсрцбанк від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна , прав та обов`язків АТ Укрсоцбанк, які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ Альфа-Банк з дати визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року.

Посилаючись на те, що відповідач заборгованість не погашає, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 09.2/223-6 від 30 травня 2006 року в розмірі 212 921,05 грн., яка складається із: 59 144,72 грн. 3 % річні; 153 776,33 грн. інфляційні втрати; а також судовий збір в розмірі 3 193,82 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ Альфа-Банк, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 30 травня 2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09.2/223-6, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 16 538 євро зі сплатою 10,5 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 травня 2012 року на умовах, визначених цим договором.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за кредитним договором № 09.2/223-6 від 30 травня 2006 року станом на 10 червня 2015 року в розмірі 657 163,58 грн., судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн., а всього стягнуто 660 817,58 грн.

Посилаючись на період прострочення виконання відповідачем рішення суду від 26 серпня 2015 року, позивач, як стягувач, вважає, що має право на підставі статті 625 ЦК України на стягнення з відповідача, як боржника, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що відповідач не сплачує заборгованість, а також не доведено факт невиконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року та вжиття заходів, спрямованих на виконання вказаного судового рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), який є обов`язковим для застосування судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що відповідач не сплачує заборгованість, невиконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року у примусовому порядку, передбаченому законом, або у добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду позивачем лише надано розрахунок 3 % річних за користування грошовими коштами та розрахунок інфляційних збитків, а також витяг з автоматизованої системи виконавчих проваджень про відсутність виконавчого провадження, де стягувачем є позивач по справі, а боржником відповідач.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, що відповідач не сплачує борг, ухиляється від його сплати, а також відсутні відомості щодо вчинення позивачем дій, передбачених, у тому числі, Законом України Про виконавче провадження, які проводяться з метою виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року.

Позивачем не доведено, що він дійсно звертався до державної виконавчої служби або приватного виконавця з питання виконання рішення суду. Крім того, відповідно до витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутня взагалі інформація щодо перебування на примусовому виконанні рішення рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року (а.с.13).

Оскільки позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт невиконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року та вжиття заходів, спрямованих на виконання вказаного судового рішення, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Альфа-Банк залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко