Справа № 464/329/22
пр.№ 2/464/661/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.04.2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/329/22

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

вимоги: стягнення боргу за розпискою

представники учасників справи:

представник позивача адвокат Репецький В.В.

Обставини справи

Позивач звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача 4142,13 доларів США та 22 089,08 грн у рахунок погашення боргу і процентів за розпискою від 14 вересня 2018 року, покликаючись на невиконання останньою взятих на себе зобов`язань.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 09 березня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглядаючи клопотання відповідача щодо розгляду справи у порядку розгляду справи у порядку загального позовного провадження, суд дійшов наступного висновку.

У п.2 ч.6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (620 250,00 грн).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України.

Статтею 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.277 ЦПК України частини 2-6 цієї статті (щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження) не застосовується, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Оскільки судом при відкритті провадження вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому клопотання відповідача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є безпідставним.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, покликаючись на неотримання коштів від позивача, хоча визнає, що дійсно написала власноручно спірну розписку. Звертає увагу на те, що розрахунок процентів на суму боргу, визначену у доларах США, є безпідставним, адже облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти гривні.

Позивачем подано відповідь на відзив, а відповідачем заперечення.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей та зобов`язання їх повернути. У розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Саме такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 18 січня 2021 року у справі № 370/1170/20.

Згідно із письмовою розпискою, наявною у матеріалах справи, « ОСОБА_2 отримала позику в сумі 3000 (три тисячі) доларів США та 16000 (шістнадцять) тисяч гривень у ОСОБА_1 . Зобов`язуюсь отриману суму повернути до 1 жовтня 2021 р. (першого жовтня дві тисячі двадцять першого року)». Зазначено паспорті дані, дата 14 вересня 2018 року та підпис відповідача.

Дослідивши наведену розписку суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вона є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки засвідчує боргове зобов`язання відповідача, містить дату та умови отримання грошових коштів позичальником у борг та зобов`язанням повернути їх у визначений у розписці строк.

Відповідач не заперечує факту написання нею розписки, проте оспорює отримання грошових коштів у борг. Водночас такі аргументи відповідача суд визнає неспроможними, адже спростовуються самим змістом розписки, у якій чітко вказано, що відповідач отримала від позивача грошові кошти та зобов`язана їх повернути у визначений строк. Наведене однозначно свідчить про отримання коштів позичальником, сумніватися у цьому немає підстав.

У ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 висловлено правову позицію, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У даному випадку суд ураховує презумпцію правомірності правочину, адже відомості про змінення, скасування та визнання його недійсним в судовому порядку відсутні.

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а за умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

За умовами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором позики, настання дати повернення суми позики та відсутність доказів повернення позики в повному обсязі відповідно до умов договору та вимог ст.545 ЦК України, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 3000 доларів США та 16000 грн.

Розглядаючи вимоги про стягнення суми процентів в розмірі 1142,12 доларів США та 6089,08 грн, суд ураховує наступне.

У ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За позицією Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Наведене є підставою для відмови у частині вимог про стягнення 1142,13 доларів процентів, заявлених позивачем з підстав ч.1 ст.1048 ЦК України, за безпідставністю. У даному випадку суд погоджується із доводами відповідача.

Також згідно з розрахунком позивача проценти за договором позики за період з 15 вересня 2018 року по 12 січня 2022 року становить 6089,08 грн. Відповідачем указаний розрахунок не заперечено та не спростовано, водночас при дослідженні такого суд бере до уваги наступне.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу - ч.1 ст.1050 ЦК України.

За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Викладене вище свідчить, що по спливу строку позики позикодавець втратив нараховувати відсотки за ст.1048 ЦК України, він має право здійснювати нарахування відсотків за правомірне користування чужими грошовими коштами згідно із ч.2 ст.625 ЦК України. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст.1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст.625 ЦК України). Одночасне застосування наведених норм виключається.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 27 липня 2021 року у справі № 910/18943/20, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17.

Оскільки заявлено вимоги про стягнення 216,11 грн процентів за користування позикою у порядку ч.1 ст.1048 ЦК України після спливу строку позики, а тому такі є безпідставними.

Законодавчі положення та обставини справи свідчать, що заявлені вимоги позивача про стягнення суми боргу за договором позики є частково підставними - 3000 доларів США та 21872,97 грн. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Клопотання відповідача про виклик свідка ОСОБА_3 слід відхилити з огляду на положення ч.2 ст.1051 ЦК України - якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості. Показаннями свідка не може спростовуватися факт виникнення зобов`язань за письмовим договором позики, доказом укладення якого є наявна у справі розписка.

У матеріалах справи відсутні відомості, що б спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Судові витрати

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 доларів США та 21872,97 грн в рахунок погашення боргу і процентів за розпискою від 14 вересня 2018 року.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057,30 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1

Повне судове рішення складено 27 квітня 2022 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО