Ухвала

27 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 338/158/19

провадження № 61- 2056ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного судувід 28 липня 2021 рокуу справі запозовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа- Старобогородчанська сільська радаоб`єднаної територіальноїгромади Богородчанського районуІвано-Франківської області, про встановлення земельногосервітуту,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га, кадастровий номер: :01:001:0134, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_1 . Вказані межі земельного сервітуту ухвалено прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від 15 лютого 2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А. Д.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Указане рішення місцевого суду за скаргою ОСОБА_1 було предметом перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях та постановами Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та Верховного Суду від 08 лютого 2021 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.

04 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.

Також заявник просив поновити пропущений з поважних причин строк на касаційне оскарження, вказуючи, що в період з 31 травня по 29 жовтня 2021 року перебував за межами митної території України, про розгляд справи судом апеляційної інстанції на 28 липня 2021 року не був повідомлений, копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року отримав із суду першої інстанції 01 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху, оскільки вказані причини пропуску строку на оскарження визнані неповажними та запропоновано заявнику надати докази, що недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) апеляційного суду щодо направлення копії судового рішення або навести інші поважні причини пропуску строку на касаційне оскарження.

У квітні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 березня 2022 року надійшло клопотання про поновлення строку подачі касаційної скарги.

Вивчивши надані матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху, з огляду на таке.

Повторно заявляючи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження заявник вказав, що в період з 31 травня по 29 жовтня 2021 року перебував за межами митної території України, що є поважною причиною пропуску строку на касаційне оскарження.

Разом з тим, ця причина пропуску строку є аналогічною тій, яку ОСОБА_1 зазначав у первісному клопотанні і якій суд надав правову оцінку, визнавши її неповажною.

Посилання заявника на те, що він пропустив строк оскарження, оскільки лише 22 лютого 2022 рокуотримав копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року суд оцінює критично.

Так, у первісному клопотанні про поновлення строку заявник вказав, що судове рішення отримав електронною поштою 01 лютого 2022 року. Суд зазначає, що подавши касаційну скаргу 04 лютого 2022 року, заявник достовірно був обізнаний із змістом оскаржуваної постанови.

Суд враховує, що ОСОБА_1 достовірно був обізнаний про це судове провадження, оскільки в межах цієї справи брав участь як відповідач, використовував своє право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення по суті спору. ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, але оскаржувала рішення суду першої інстанції.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанову Івано-Франківського апеляційного судувід 28 липня 2021 року, повний текст якої складено 02 серпня 2021 року, було оприлюднено 03 серпня 2021 року.

За таких обставин, з 03 серпня 2021 року заявник мав можливість ознайомитись з повним текстом судового рішення у безкоштовному та загальнодоступному реєстрі судових рішень, однак не цікавився розглядом справи та без поважних причин подав касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження, після спливу більше шести місяців з дня складення повного судового рішення.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вказана процесуальна поведінка ОСОБА_1 не демонструє добросовісність використання своїх процесуальних прав і готовність брати участь у справі на всіх етапах її розгляду.

Верховний Суд вважає, що заявником не наведено інших підстав для поновлення пропущеного строку звернення з касаційною скаргою, отже, оскільки у відведений судом строк, ухвала суду не виконана, що перешкоджає касаційній інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню заявнику.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню

із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження постанови Івано-Франківськогоапеляційного суду від28 липня 2021 рокувважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь