ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1569/22 Справа № 173/67/21 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач - ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 21.07.2017 року, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитній картці. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконав.У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15.11.2020 року має заборгованість в загальній сумі 242 133,47 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 212 152,39 грн, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту - 143 699,94 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 68 452,45 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 9 758,90 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 20 222,18 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн, нарахована пеня - 0,00 грн, нараховано комісії - 0,00 грн.

На підставі викладеного банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 21.07.2017р. у розмірі 212 152,39 грн - заборгованість за тілом кредитом та судові витрати.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ "Приватбанк" про визнання договору недійсним, в обґрунтування якого посилався на те, що 21.07.2017 року він підписав заяву-анкету про приєднання до Умов і Правил банківських послуг.

21.09.2018 року він підписав «паспорт кредитування» де встановлено розмір кредитних лімітів, процентної ставки, тощо, але інші, ніж ті, які зазначаються в первісному позові. Зокрема в розділі 7 цього документу, мова йде про отримання проекту договору споживчого кредитування, а також про те, що умови кредитування можуть відрізнятись від тих, які передбачені цим паспортом.

Станом на 20.11.2020 року він не повернув відповідачеві грошові кошти в сумі 143 699,94 грн.

Згідно із паспортом кредиту в розділі 4 в графі «тип процентної ставки» та порядок зміни процентної ставки вказано, що процентна ставка незмінювана і може змінюватись за згодою сторін, однак згідно з розрахунком заборгованості за первісним позовом, така процентна ставка змінювалась.

При укладенні договору між ним та відповідачем, АТ КБ «Приватбанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з позивачем саме тих умов, про які вважає узгодженими банк, що й стало підставою для подання зустрічної позовної заяви.

Просив суд визнати недійсним договір від 21.09.2018 року.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 липня 2017 року, яка виникла станом 15 листопада 2020 в сумі 212 152 (двісті дванадцять тисяч сто п`ятдесят дві ) грн., 39 коп. яка складається з наступного:

- 143 699.94 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 68 452.45 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 3 182 (три тисяч сто вісімдесят дві ) грн. 29 коп. на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 137 699,94 грн, в іншій частині первісного позову відмовити, вирішити питання судових витрат.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, а саме: надану відповідачем виписку з його карткового рахунку у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

АТ КБ "Приватбанк" скористався своїм, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як видно з апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині первісного позову, а тому рішення суду в частині зустрічного позову не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.07.2017 року ОСОБА_1 підписав з позивачем анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду анкету-заяву від 21.07.2017 року про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; Витяг з Умови та правила надання банківських послуг; Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток; Споживчий паспорт; Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки; Довідку про надання відповідачу кредитних карток та виписку по рахунку відповідача.

Суд встановив, що у анкеті-заяві від 21.07.2017 року зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, номери засобів зв`язку тощо, з якої слідує, що відповідач погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що вищезазначена анкета-заява не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, розміру відсоткової ставки, даних про видачу кредитної картки та строку дії такої картки, а лише містить ідентифікуючі відомості про відповідача.

Банком відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому був змінений до 189 000.00 грн,- 21.03.2019 року, до 200 000.00 грн,- 28.05.2019 року, що підтверджується довідкою банку.

Відповідач ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 21.09.2018 року отримав картку типу: преміальна картка World Black Edition (кредитний ліміт до 200 000.00 грн).

Згідно інформації про кредитування, а саме Паспорту споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 21.09.2018 року, визначено розмір процентної ставки - 37,2% річних, інформація зберігає чинність та є актуальною до 06.10.2018 року.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 15.11.2020 року має заборгованість в загальній сумі 242 133,47 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 212 152,39 грн, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту - 143 699,94 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 68 452,45 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 9 758,90 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 20 222,18 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн, нарахована пеня - 0,00 грн, нараховано комісії - 0,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт видачі відповідачу кредиту, тому тіло кредиту підлягає стягненню в повному обсязі, так як не перевищує розміру встановленого кредитного ліміту.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, а саме: надану відповідачем виписку з його карткового рахунку у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідачем по справі не заперечується факт укладання кредитного договору, отримання кредитної картки зі встановленим кредитним ліміт, а також частково визнається сума заборгованості у розмірі 143 699,94 грн, що є заборгованістю за поточним тілом кредиту, а тому вказані обставини доказуванню не підлягають.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт змінювався: 28.05.2019 року встановлено кредитний ліміт 200 000,00 грн та 01.10.2020 - його зменшено до 0,00 грн.

Матеріалами справи, зокрема, довідкою про перевипуск кредитних карт підтверджується термін дії картки, а саме у період з 03.03.2014 року по червень 2022 року.

Випискою про рух коштів по карті відповідача встановлено, що ОСОБА_1 активно користувався кредитною карткою після встановлення кредитного ліміту у сумі 200 000 грн, а також здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, останній раз 03.11.2020 року шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості, тобто погодився зі змінами кредитного ліміту по картці, після останнього погашення заборгованості сума заборгованості складала 238 951,22 грн (а.с. 137-160).

Згідно виписки наданої ОСОБА_1 він здійснював погашення заборгованості також 17.12.2020 року у сумі 3 000 грн, 29.12.2020 року у сумі 1 000 грн та 17.01.2021 року у сумі 2 000 грн. після останнього погашення заборгованості сума заборгованості складала 245 892,37 грн (а.с. 188-199).

Відповідно до розрахунку банку, сума заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 212 152,39 грн. Крім того, вказана заборгованість підтверджується виписками про рух коштів по картці наданими і позивачем і відповідачем.

ОСОБА_1 не було подано до суду будь-яких доказів, які б спростовували факт наявності у нього заборгованості за кредитним договором б/н від 21.07.2017 року у розмірі 212 152,39 грн.

Виписка надана відповідачем також не спростовує обґрунтовані висновки суду щодо наявності підстав стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 212 152,39 грн, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу колегією суддів не беруться до уваги, оскільки здійснення погашення заборгованості на які посилається відповідач у розмірі 6 000 грн, не спростовують наявність у відповідача заборгованості у розмірі 212 152,39 грн, так як навіть після здійснення ним погашення заборгованості у грудні 2020 року та січні 2021 року загальний розмір заборгованості згідно наданої ним виписки є більший ніж було стягнуто судом. Будь-які докази щодо необґрунтованості нарахувань заборгованості відповідачем надано не було.

Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 212 152,39 грн.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова