Апеляційне провадження №22-ц/824/619/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України та за апеляційною скаргою представника Київської міської прокуратури на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову зазначив, що 12.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, проти ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000295.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2014 року по справі №759/2558/14 надано дозвіл на проведення обшуку в житлі позивача за адресою АДРЕСА_1 .

03.03.2014 р. за вказаною адресою проведено обшук із виїмкою, що підтверджується протоколом обшуку від 03.03.14 року.

З 01.09.2014 року по 10.12.2014 року позивач знаходився в розшуку, що підтверджується довідкою Святошинського РУ ГУ МВС України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2014 року по справі №759/18327/14 надано дозвіл на затримання позивача.

10.12.2014 року позивач був затриманий, що підтверджується протоколом затримання від 10.12.2014р. та довідкою Святошинського РУ ГУ МВС України про затримання.

29.08.2014 року позивачу повідомлено про підозру.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року по справі №759/18324/14 до позивача застосований запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 200 розмірів мінімальних зарплат, що становило 243 600 грн., а також покладено відповідні обов`язки.

15.12.14 року до Святошинського РУ ГУ МВС України, позивачем надано заяву про долучення до матеріалів кримінального провадження №0000295 квитанцію про сплату застави (разом з квитанцією).

29.04.15 року позивачу було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 28.04.15 року.

15.07.2015 року складено обвинувальний акт, який неодноразово повертався судом на доопрацювання. В матеріалах справи наявний Реєстр матеріалів досудового розслідування, з якого вбачаються усі прийняті/проведені щодо позивача в ході кримінального переслідування дії/рішення, прийняті заходи забезпечення кримінального провадження тощо.

16.01.2017 року Святошинським районним судом міста Києва по справі №759/7557/15 за результатами розгляду кримінального провадження №0000295 за обвинуваченням позивача постановлено виправдувальний вирок, за яким останнього визнали невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях.

11.09.2017 року Апеляційний суд міста Києва за результатами розгляду апеляційної скарги, прийняв рішення, яким виправдувальний вирок Святошинського районного суду міста Києва від 16.01.17 року було залишено без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

17.07.2018 року Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду за результатами розгляду касаційної скарги прокурора по справі №759/7557/15 прийняв рішення, яким вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишив без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, - без задоволення.

Зазначене і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн. шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію майнової шкоди в розмірі 218 673,50 грн. шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 68 000 грн., шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України; у задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України та Київська міська прокуратуранаправили апеляційні скарги, в яких зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказують на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянти просять апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

05 січня 2022 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури та відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в яких він, не погоджуючись із викладеними у апеляційних скаргах доводами, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом встановлено, що 12.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, проти ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000295.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 17.02.2014 року по справі №759/2558/14 надано дозвіл на проведення обшуку в житлі позивача за адресою АДРЕСА_1 .

03.03.14р. за вказаною адресою проведено обшук із виїмкою, що підтверджується протоколом обшуку від 03.03.14р.

З 01.09.2014 року по 10.12.2014 року позивач знаходився в розшуку, що підтверджується довідкою Святошинського РУ ГУ МВС України.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 30.10.2014 року по справі №759/18327/14 надано дозвіл на затримання позивача.

10.12.14р. позивач був затриманий, що підтверджується протоколом затримання від 10.12.14р. та довідкою Святошинського РУ ГУ МВС України про затримання.

29.08.14р. ОСОБА_1 повідомлення про підозру.

11.12.14р. ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2014 року по справі №759/18324/14 до позивача застосований запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 200 розмірів мінімальних зарплат, що становило 243 600,00 грн., а також покладено відповідні обов`язки.

15.12.14р. до Святошинського РУ ГУ МВС України позивачем надано заяву про долучення до матеріалів кримінального провадження №0000295 квитанції про сплату застави (разом з квитанцією).

29.04.15р. позивачу було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 28.04.15р.

15.07.2015 року було складено обвинувальний акт, який неодноразово повертався судом на доопрацювання. В матеріалах справи наявний Реєстр матеріалів досудового розслідування, з якого вбачаються усі прийняті/проведені щодо Позивача в ході кримінального переслідування дії/рішення, прийняті заходи забезпечення кримінального провадження тощо.

16.01.2017 року Святошинським районним судом міста Києва по справі №759/7557/15 за результатами розгляду кримінального провадження №0000295 за обвинуваченням позивача постановлено виправдувальний вирок, за яким останнього визнали невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях.

11.09.2017 року Апеляційний суд міста Києва за результатами розгляду апеляційної скарги прийняв рішення, яким виправдувальний вирок Святошинського районного суду міста Києва від 16.01.17р. залишив без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

17.07.2018 року Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду за результатами розгляду касаційної скарги прокурора вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишив без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. , а оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевого бюджетів, тому саме через них повинна відшкодовуватися шкода, завдана фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом передбачене право апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги в певних, чітко визначених випадках, в той же час дана справа до зазначених випадків не відноситься. За таких умов апеляціний розгляд справи здійснюється в межах доводів апелянтів.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стосовно заявлених вимог позивача про стягнення моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне:

В своїй апеляційній скарзі Київська міська прокуратура зазначала, що розмір моральної шкоди, який повинен був задовольнити суд, становить 218 800, 00 грн. - за 36 місяців та 14 днів, тобто з моменту повідомлення позивачеві про підозру (29.08.2014 року) до ухвалення Верховним Судом постанови про залишення без змін вироку Святошинського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року, а не 300 000,00 грн., як було стягнуто судом першої інстанції.

Апеляційний суд не погоджується із такими твердженнями апелянта. В своїй позиції прокурор обраховує розмір відшкодування моральної шкоди виходячи лише з законодавчо гарантованого мінімуму розміру такого відшкодування. При цьому жодного належного обгрнування необхідності обмежитися лише гарантованим мінімумом при таких розрахунках апелянт не наводить.

Постановою Великої палати Верховного суду України по справі №686/23731/15-ц 20.09.2018 року було сформовано правову позицію, згідно якої:

«Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій визначили моральну шкоду у мінімально можливому розмірі та не навели належного обґрунтування такому висновку, то не можна вважати правильними, законними та обґрунтованими висновки апеляційного суду про те, що оскільки ОСОБА_3 перебував під слідством та судом із 20 травня 2004 року по 29 листопада 2013 року, тобто 114 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 165 000 грн (1 450 грн (мінімальна заробітна плата) х 114 місяців)».

У справі, яка є предметом апеляційного розгляду, суд зважає на те, що проведення величезної кількості незаконних дій по відношенню до позивача не могло не відобразитися на його житті. В результаті переслідування, незаконність якого встановлена виправдувальним вироком суду, позивач зазнавав моральної шкоди протягом 55 місяців (з моменту початку кримінального провадження до винесення Верховним Судом остаточного рішення). В результаті цього особисте життя позивача не могло не зазнати втрат.

Свої моральні втрати позивач обгрунтовував тим, що до початку незаконного кримінального переслідування був керівником ряду підприємств із великим штатом осіб та ділових зав`язків, однак втратив свою ділову репутацію, становище в суспільстві, колективі, оточуючі люди, друзі, колеги, родичі знали про переслідування та більшість із них перестали спілкуватися, вести справи, тобто відбулось погіршення відносин з оточуючими. Маючи двох синів, які навчалися в школі, - батьки, вчителі та інші учні знали, що їх батька звинувачують у вчиненні злочинів, і від цього сильно страждали. Приниження та страждань зазнали матір та батько, якого Позивач в цей період втратив, що завдало непоправної моральної шкоди. ОСОБА_1 є уродженцем села Тхорин, що знаходиться в Житомирській області, та походить із бідної сім`ї. Переїхавши у Київ на навчання, позивач закінчив медичний інститут. Після навчання наполегливо працював, в результаті чого заснував свій бізнес, який активно розвивав та станом на 2013 рік тобто до моменту початку кримінального переслідування, був Головою правління Споживчого товариства «Діамед», яке ж сам заснував 30.10.1998 року, де був керівником 15 років. Також було засновано 30.09.1993 року ТОВ «Діамед», де з моменту заснування обіймав посаду генерального директора. Станом на 2013 рік під керівництвом Позивача знаходилось близько 200 осіб працюючих, 37 аптек, кафе та інші заклади, ряд житлових, нежитлових приміщень, які використовувались для бізнесу. В результаті незаконного переслідування СТ «Діамед» взагалі існує лише на папері, відсутнє будь-яке майно, працівники, кошти, багато раз відбувалась ліквідація, наразі мільйонні борги, які немає чим виплачувати. ТОВ «Діамед» доведено до ліквідації. Переслідування кинуло тінь на порядність та добре ім`я позивача, що потребувало та потребує досі багато зусиль та тривалого часу для відновлення репутації та чесного імені. Позивач був вимушений докладати зусиль для підтвердження та доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, беручи участь у безлічі процесуальних заходах, судових засіданнях тощо. Повноцінне відновлення попереднього стану позивача як в особистому так і в професійному житті внаслідок незаконного переслідування йому вбачається неможливим.

Зазначені посиланя позивача є адекватними та кореспондуються з матеріалами справи. З іншої сторони позивачі жодним належним чином не спростували такі твердження, відтак підстави для їх відхилення у суду відсутні.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Стягуючи моральну та майнову шкоду з Казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з того, що органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме через них має відшкодовуватися шкода, завдана фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Апеляційний суд погоджується із таким посиланням суду першої інстанції, оскільки воно ґрунтується на обставинах справи та є належним. При цьому апелянтом не було обґрунтовано та не доведено невідповідність виказаних висновків суду першої інстанції.

Крім того суд першої інстанції вірно констатував необхідність відшкодування шкоди саме Державною казначейською службою України, оскільки вона хоч і є суб`єктом цивільних правовідносин, однак, в рамках пред`явленого позову є органом, через який держава реалізує свою правосуб`єктність.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок незаконного переслідування позивача, останній був змушений сплатити в якості застави кошти у розмірі 243 600, 00 грн., які були сплачені у грудні 2014 року. Вказана сума застави була повернута позивачу 03.10.2017 року у тому ж розмірі. При цьому за вказаний період сума застави зазнала інфляційних втрат, тобто купівельна спроможність зазначених коштів знизилася.

Позивачем було представлено до суду розгорнутий розрахунок інфляційних втрат суми застави за період з 15.12.2014 року по 30.09.2017 року, які (втрати) склали 201 713, 03 грн.

Вказаний розмір інфляційних втрат було перераховано як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, внаслідок чого обидва суди прийшли до висновку про його обґрунтованість. При цьому відповідачами не було відповідним чином поставлено зазначений розрахунок під сумнів, не надано доказів його неналежності, власного контрозрахунку.

За таких умов, колегія суддів апеляційного суду констатує належне вирішення судом першої інстанції як вимог про стягнення моральної шкоди, так і вимог про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням позивача.

Не може погодитися колегія суддів й з позицією Державної казначейської служби України щодо неналежності служби в якості відповідача та способу стягнення шкоди з огляду на наступне:

При вирішенні даного питання суд першої інстанції виходив із того, що належним відповідачем у даній справі є державна Казначейська служба України як орган, через який Держава реалізує свою правосуб`єктність.

Згідно зі статтею 2 ЦК України, Держава Україна є учасником цивільних відносин.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань ДКС України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 п.4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі Порядок).

Відповідно до п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку, - Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Таким чином, грошові кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Державна Казначейська служба хоч і може виступати самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однак в рамках пред`явленого позову є органом, через який держава реалізує свою правосуб`єктність. Також підтвердженням факту того, що Державна казначейська служба України повинна бути відповідачем у справах даної категорії, є судова практика: Постанова ВСУ від 04.02.2019 року по справі №752/19717/15-ц а також Постанова Великої Палати Верховного суду України від 20.09.2018 року по справі 686/23731/15-ц, де дане питання чітко роз`снене. Усі судові справи такої правової природи розглядаються із обов`язковою участю Казначейства в якості відповідача.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції з вищенаведених питань. В той же час колегія суддів апеляційного суду констатує неналежне вирішення судом першої інстанції позовної вимоги щодо стягнення 3% річних від суми застави.

Такі свої вимоги позивач обґрунтовує положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України. В той же час вказана норма передбачає стягнення 3% річних у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Оскільки в даному випадку мова йде не про прострочення грошового зобов`язання, колегія суддів апеляційного суду вважає стягнення коштів у розмірі 16 960, 47 грн. такими, що не підлягають до задоволення. Відтак, сума стягнення підлягає коригуванню.

Не може вважатися належним і висновок суду першої інстанції стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 68 000, 00 грн. З однієї сторони, з точки зору колегії суддів, розмір таких витрат було належним чином обґрунтовано позивачем та доведено за допомогою належних та допустимих доказів. При цьому відповідачем не було належно доведено неспівмірності або невідповідності заявлених витрат на правову допомогу. В той же час, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову витрати на правову допомогу розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в своєму позові заявив вимогу про стягнення 1 318 673, 50 грн., апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних на загальну суму 501 713, 03 грн. Таким чином, з огляду на вищевказане, з відповідача на користь позивача підлягало стягненню 25 874, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року в частині розміру стягнення відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу змінити.

Встановити розмір відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_1 - 201 713 (двісті одна тисяча сімсот тринадцять) гривень 03 коп., розмір відшкодування витрат на правову допомогу - 25 874 (двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 00 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько