Єдиний унікальний номер 725/7636/21
Номер провадження 2/725/1291/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2022 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н. В.

за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що розпорядженням Хотинської районної державної адміністрації від 01 вересня 2017 року №394-р «Про встановлення днів та годин для спілкування з малолітньою донькою» йому як батькові дитини встановлені дні спілкування з дитиною, а саме для спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено вісім днів на місяць, а також в день народження дитини та у дні релігійних свят за домовленістю батьків, та з обов`язковим вчасним поверненням дитини матері.

Однак, відповідачка ОСОБА_2 умисно не виконувала вищевказане розпорядження Хотинської районної державної адміністрації від 01 вересня 2017 року, у зв`язку із чим він був вимушений звернутися з відповідним позовом до суду.

Зокрема, рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначено наступний спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки, а саме: систематичні побачення з донькою у першу та третю суботу місяця з 10 до 20 години, другу та четверту неділю місяця з 10 до 20 години, перший та третій вівторок місяця, другий та четвертий четвер місяця з 15 до 19 години, а також щорічно в день народження дитини 13 липня, на новий рік 01 січня, у дні релігійних свят - Різдво Христове, Великдень, Трійця - з 12 до 17 години за місцем фактичного проживання позивача за відсутності матері з правом відвідування культурно-масових, спортивних, розважальних та оздоровчих закладів з поверненням дитини після побачень до місця фактичного проживання матері, дозволено ОСОБА_1 самостійно організовувати та проводити на території України оздоровлення доньки ОСОБА_3 , двічі на рік у період шкільних канікул, але не більше 12 днів кожного разу, також зобов`язано ОСОБА_2 надавати доньку ОСОБА_3 до фактичного місця проживання ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 , у визначені дні для спілкування ОСОБА_1 з його донькою ОСОБА_3 .

Однак, дане рішення суду відповідачкою також не виконувалося в добровільному порядку, у зв`язку із чим на виконання рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2018 року було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання, та постановою державного виконавця третього відділу державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 24 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження.

Також вказував, що 07 червня 2018 року він подав до Компетентних органів Іспанії та інших країн Європи нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду на тимчасову поїздку за кордон до Іспанії в період з 07 червня 2018 року по 09 вересня 2018 року малолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі її матері ОСОБА_2 , яка по закінченню терміну перебування за кордоном зобов`язана була забезпечити повернення дитини в Україну. Однак, відповідачка до України не повернулася, у зв`язку із чим ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 вересня 2019 року була оголошена у розшук

Вважає, що такими діями відповідачка ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою та позбавляє його можливості брати участь у її вихованні, зокрема штучно вчиняє сварки, залякує і погрожує, що в свою чергу порушує його батьківські права та призводить до довготривалих моральних страждань.

Посилаючись на вказане, а також на те, що він сумлінно та добровільно виконує покладені на нього обов`язки по утриманню малолітньої доньки ОСОБА_3 та систематично сплачує аліменти, які переказує на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , просив стягнути на свою користь завдану йому неправомірними діями відповідачки моральну шкоду в розмірі 90 000 гривень.

Не погоджуючись із позовом, представником відповідачки подано відзив на позов, в якому вона вказувала на безпідставність заявлених вимог та відсутність належних доказів на підтвердження вимог позивача. Зокрема зазначала, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вчинення щодо нього відповідачкою протиправних діянь, а також доказів глибокого хвилювання, депресивного стану, страждання або заподіяння йому страждань такими протиправними діями, причинного зв`язку між діянням та заподіяною шкодою, як і не наведено обґрунтування розміру моральної шкоди, а тому просила в задоволенні позову відмовити.

У судове засідання позивач не з`явився та причини неявки суду не повідомив. Разом з тим, представником позивача адвокатом Фокій Б.В. була подана заява, в якій він поданий позов підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Кодрян Я.Д. подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, а також відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у письмовому відзиві.

Враховуючи подані сторонами заяви, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та на підставі наявних доказів.

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи убачається, що сторони перебували у шлюбі, який в подальшому був розрванний.

Від даного шлюбу у сторін є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між сторонами існував спір щодо участі батька в спілкуванні та вихованні дитини.

Розпорядженням Хотинської районної державної адміністрації від 01 вересня 2017 року №394-р «Про встановлення днів та годин для спілкування з малолітньою донькою» позивачу, як батьку дитини встановлені дні спілкування з дитиною, а саме для спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено вісім днів на місяць, а також в день народження дитини та у дні релігійних свят за домовленістю батьків, та з обов`язковим вчасним поверненням дитини матері (а.с.14).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України.

Згідно із ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Зокрема, відповідно до ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини

У статті 157 СК України визначено, що, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. ст. 153, 157, 159 Сімейного кодексу України).

За змістом ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden від 27 листопада 1992 року), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).

Таким чином, саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом.

При цьому, на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дитини, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, оскільки, саме це в подальшому може бути причиною початку емоційних розладів у дитини.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 чинила перешкоди позивачу у можливості спілкуватися із дитиною, у зв`язку із чим він був вимушений звернутися до суду із відповідним позовом.

Зокрема, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначено наступний спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки, а саме: систематичні побачення з донькою у першу та третю суботу місяця з 10 до 20 години, другу та четверту неділю місяця з 10 до 20 години, перший та третій вівторок місяця, другий та четвертий четвер місяця з 15 до 19 години, а також щорічно в день народження дитини 13 липня, на новий рік 01 січня, у дні релігійних свят - Різдво Христове, Великдень, Трійця - з 12 до 17 години за місцем фактичного проживання позивача за відсутності матері з правом відвідування культурно-масових, спортивних, розважальних та оздоровчих закладів з поверненням дитини після побачень до місця фактичного проживання матері, дозволено ОСОБА_1 самостійно організовувати та проводити на території України оздоровлення доньки ОСОБА_3 , двічі на рік у період шкільних канікул, але не більше 12 днів кожного разу, також зобов`язано ОСОБА_2 надавати доньку ОСОБА_3 до фактичного місця проживання ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 , у визначені дні для спілкування ОСОБА_1 з його донькою ОСОБА_3 .

На виконання рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2018 року було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання, та постановою державного виконавця третього відділу державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 24 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження.

Разом з тим, як вставнолено судом, 07 червня 2018 року позивач подав до Компетентних органів Іспанії та інших країн Європи нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду на тимчасову поїздку за кордон до Іспанії в період з 07 червня 2018 року по 09 вересня 2018 року малолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі її матері ОСОБА_2 , яка по закінченню терміну перебування за кордоном зобов`язана була забезпечити повернення дитини в Україну.

Однак, відповідачка до України не повернулася, у зв`язку із чим ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 16 вересня 2019 року була оголошена у розшук й відповідно факт проживання відповідачки та дитини в Іспанії не заперечується й самою відповідачкою, яка у письмовому відзиві підтвердила те, що вона та її дитина виїхали на постійне місце проживання до Іспанії.

Крім того, факт проживання дитини в Іспанії також підтверджується й іншими доказами, навними у матеріалах спраив, зокрема рішенням суду Королівства Іспанія про повернення дитини ( а.с. 84-96).

При цьому, заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 у поданому на адресу суду письмовому відзиві також вказувала, що доводи позивача в частині чинення йому перешкод у свілкуванні із дитинною й відповідно невиконанні рішення суду є безпідставними, оскілки позивач тривалий час проживає у ОСОБА_4 , що виключає можливість його спілкування із дитиню на території України.

Факт проживання позивача за межами території україни також підтверджується рішенням суду Королівства Іспанії та довідкою Державної прикордонної служби України, згідно якої ОСОБА_1 здійснював неодноразовий перетин кордону України та тривалий час перебував за межами України у період з 29 квітня 2018 року по 23 березня 2021 року, час знаходження за межами України у різні періоди становив від 2 до 6 місяців (а.с. 80)).

Таким чином, судом достовірно вставнолено, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 з 2018 року по даний час проживає в Іспанії й відповідно забезпечити можливість виконання рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2018 року саме на території України, у тому числі надати можливість позивачу спілкуванню з дитиною за фактичним місцем його проживання не має можливості. До того ж, як вставнолено судом, позивач ОСОБА_1 також тривалий час перебуває за межами України й відповідно даний факт також перешкоджає йому спілкуватися з дитиною у спосіб, вствнолений рішенням суду на території України.

Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною й відповідно ухиляється від виконання рішення Садгірського районного суду Чернівецької області від 26 березня 2018 року, чим порушує право позивача, як батька дитини, на безперешкодне спілкування з дитиною, а також обмежує у можливості виконання ОСОБА_1 його обов`язку брати участь у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , що в свою чергу призвело до моральних страждань та втрат душевного спокою, у зв`язку із чим просив стягнути на його користь завдану моральну шкоду в розмірі90 000 грн.

Так, ст. 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення ч.1 ст. 55,ст.ст. 64, 124 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою.

Таким чином, згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При цьому причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії тертіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

У Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.

Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.

При цьому, за положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також слід зазначити, що у пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Зокрема, як вже було встановлено судом, рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 26.03.2018 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме визначено такі способи участі ОСОБА_1 у спілкуанні та вихованні малолітньої доньки, систематичні побачення з донькою у першу та третю суботу місяця з 10 до 20 години, другу та четверту неділю місяця з 10 до 20 години, перший та третій вівторок місяця, другий та четвертий четвер місяця з 15 до 19 години, а також щорічно в день народження дитини 13 липня, на новий рік 01 січня, у дні релігійних свят - Різдво Христове, Великдень, Трійця - з 12 до 17 години за місцем фактичного проживання позивача за відсутності матері з правом відвідування культурно-масових, спортивних,розважальних та оздоровчих закладів з поверненням дитини після побачень до місця фактичного проживання матері, дозволено ОСОБА_1 самостійно організовувати та проводити на території України оздоровлення доньки ОСОБА_3 , двічі на рік у період шкільних канікул, але не більше 12 днів кожного разу, також зобовязано ОСОБА_2 надавати доньку ОСОБА_3 до фактичного місця проживання ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 , у визначені дні для спілкування ОСОБА_1 з його донькою ОСОБА_3 (а.с.11-13).

Таким чином, рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею набрало законної сили 25.04.2018 року. Саме з цього дня починається відлік часу ухилення матері від виконання рішення суду на користь батька, що може слугувати підставою для стягнення моральної шкоди у відповідності до ст.159 СК України.

Дії сторін у цій справі до набрання рішенням законної сили не можуть бути враховані при розгляді справи, оскільки вони вказують лише на те, що між сторонами існував спір щодо участі у вихованні дитини, який і був вирішений судом й відповідно невиконання рішення Органу опіки та піклування також не може бути належним доказом завдання позивачу шкоди, оскільки також свідчить про існування між сторонами спору.

При цьому, як вставнолен судом, неповнолітня дитина ОСОБА_3 з 2018 року по даний час проживає в Іспанії й відповідно забезпечити можливість виконання рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2018 року саме на території України, у тому числі надати можливість позивачу спілкуванню з дитиною за фактичним місцем його проживання не має можливості.

До того ж, як вставнолено судом, позивач ОСОБА_1 також тривалий час перебуває за межами України й відповідно даний факт також перешкоджає йому спілкуватися з дитиною у спосіб, вствнолений рішенням суду на території України.

А тому, за встановлених судом фактичних обставин справиґ, на думку суду у матеріалах справи відсутні належні докази невиконання відповідачкою рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26.03.2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Орган опіки та піклування Хотинської районної державно адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, тобто відсутній безпосередній причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою, а саме коли конкретна поведінка відповідачки без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Крім того, слід звернути увагу й на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Відповідно до пункту 9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону.

Оскільки, рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26.03.2018 року у справі № 726/2242/17 підлягає примусовому виконанню, факт ухилення від виконання рішення суду, що підлягає примусовому виконанню, встановлюється державним виконавцем.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів встановлення згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем невиконання Ковальчук А.М. судового рішення у справі № 726/2242/17 ОСОБА_1 , а тому на даний час відсутні будь-які докази, які б свідчили про ухилення відповідачки від виконання рішення суду, а відтак позивачем не доведено протиправність дій відповідача, які повинні бути у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною йому моральною шкодою.

Також матеріали справи не містять жодних доказів того, що внаслідок дій відповідачки, які полягали у невиконанні рішення суду позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральноїшкоди, тобто позивач не довів суду, яку саму шкоду заподіяно йому діями відповідача

З врахуванням вищевикладеного, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради (58000, м. Чернівці,вул. Героїв Майдану,176) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало