Справа №155/703/21
Провадження №2/155/6/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2022 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Сметани В.М.,

при секретарі судових засідань Задурської К.М.

за участі представника позивача Луки Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Луки Тараса Миколайовича до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

УСТАНОВИВ:

Позивач, 17 травня 2021 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Свій позов обґрунтовує тим, що 01 червня 2019 року він надав відповідачу в позику кошти в сумі 4200,00 доларів США, яку він зобов`язався повернути протягом року.

Також, зазначає, що у зв`язку з не виконання відповідачем зобов`язань, він звернувся до нього із листом вимогою про повернення вищезазначених коштів. Однак, відповідач ухиляється від повернення коштів, які ним позичались.

З огляду на викладене, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача кошти в сумі 116378,00 гривень, 3% річних в сумі 3491,00 гривень, втрати від інфляції в сумі 5202,10 гривень, пеню в розмірі 10904,45 гривень, за користування коштами в сумі 5472,19 гривень, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 17 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовуючи відзив, тим, що між ним та батьком позивача ОСОБА_3 була домовленість про купівлю за спільні кошти автомобіля МАN, кошти за який ним було повернуто, розписка була написана під тиском, також, в самій розписці не зазначено які саме долари беруться у борг.

На адресу суду 20 серпня 2021 року від представника позивача адвоката Луки Т.М., надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, доводи відповідача є нікчемними, оскільки в розписці зазначений символ американського долара, а також, що написання розписки під застосування тиску та погроз не підтверджується жодними доказами.

У запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 30 серпня 2021 року, відповідач покладався на аналогічні обставини, які він зазначав у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги не визнають в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту розписки від 01 червня 2019 року вбачається: « Я ОСОБА_2 паспорт НОМЕР_1 виданий Пустомитівським РВ УМВС 8.02.1997 податковий номер НОМЕР_2 , Взяв позику 1.06.19р у ОСОБА_1 1996 01.03.96 4200 доларів (чотири двісті) на купівлю автомобіля MAN 8.150 НОМЕР_3 зобов`язуюсь віддати дану суму до 1.06.20р. підпис Малецький С.О. 1.06.19» (а.с.38).

Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк ОСОБА_2 борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст.1046,1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні судом було досліджено оригінал вищезазначеної боргової розписки, яка наявна в позивача. Оглянувши оригінал розписки, відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що дана розписка написана ним. Однак, суду заначив, що написав її під психологічним тиском з боку батька позивача ОСОБА_4 , з яким у нього були певні домовленості щодо спільної купівлі автомобіля MAN 8.150 НОМЕР_3 , однак усі кошти за вказаний автомобіль ним були повернуті ОСОБА_5 . Будь яких коштів від позивача ОСОБА_1 він не отримував. Звертав увагу суду, що розписка ним не могла бути написана 1 червня 2019 року, оскільки автомобіль MAN 8.1, номерний знак якого заначений в розписці, ними був придбаний 06 червня 2019 року, що стверджується свідоцтвом про його реєстрацію.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_1 суду повідомив, що на прохання свого батька ОСОБА_6 він надав в позику ОСОБА_2 кошти в сумі 4200 доларів США. На підтвердження чого відповідачем була написана відповідна розписка, в його присутності та присутності ОСОБА_6 , станом на час розгляду справи в суді кошти йому не були повернуті. Вказував, що розписка була написана добровільно ОСОБА_2 без будь якого психологічного чи фізичного тиску.

Свідок ОСОБА_1 суду пояснив, що його знайомий ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити кошти на купівлю автомобіля MAN 8.150. Оскільки він не мав відповідної суми, поросив свого сина ОСОБА_6 надати кошти в сумі 4200 доларів США. Кошти були передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 в його присутності без будь якого тиску та погроз, крім того, саме з ініціативи ОСОБА_2 була написана спірна розписка.

Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд встановив, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші не повернув.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , своїх грошових зобов`язань у встановлений строк не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналів його розписок, а тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на підставі боргового документу від 01 червня 2019 року між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 4200 доларів США не повернуті, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Заперечення відповідача про те, що грошові кошти від позивача він не отримував, а розписка від 01 червня 2019 року була написані ним під тиском та погрозами суд відхиляє, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а згідно частини 5 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів, що договір позики є недійсним матеріали справи не містять.

Також не підтверджується жодними доказами, що розписка не могла бути написана 01 червня 2019 року, оскільки автомобіль MAN 8.1, номерний знак, який заначений в розписці, ними був придбаний 06 червня 2019 року, так як присвоєння номерного знаку автомобіля не підтверджується свідоцтвом про його реєстрацію, номерний знак може бути не змінний при реєстрації автомобіля, інших доказів відповідачем надано суду не було.

Щодо покликання відповідача на відсутність в борговій розписці зазначення ідентифікації саме грошової одинці долар США, суд зазначає, що відповідачем не визнається факт отримання коштів у будь якій валюті, а тому з врахуванням, що на території України в обігу не перебуває, окрім іноземної валюти долар США, інші іноземні валюти долари, дані доводи відповідача не спростовують факту отримання коштів саме у іноземній валюті долар США.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року, у зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З огляду на зазначене, оскільки позивач просить суд стягнути борг в національній валюті за курсом НБУ станом на час звернення з позовом до суду (27,7), тому з відповідача слід стягнути борг за договором позики в сумі 4200 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на дату звернення з позовом до суду в сумі 116 378 гривень.

За положеннями з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статтею 625 ЦК України, передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене наведеною законодавчою нормою нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Отже, позивач відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України, суд має право нараховувати проценти від простроченої суми у розмірі 3% річних. З врахуванням позовних вимог сума відсотків за період з 01 червня 2020 року по 09 березня 2021 року складає 129 доларів США, що еквівалентно 3491 гривня.

Крім того, предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів, інфляційних втрат його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-36цс14.

Однак ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом ст. 1 Закону України "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року (далі Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст. 2 Закону N 679-XIV).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст. 27 Закону N 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 ст. 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Положенням про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року N 277 (далі Положення N 277, чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключнодля національної валюти України гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-2667цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити ч. ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 14-318цс18.

Тому правових підстав для стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України за розпискою від 01 червня 2019 року у суду немає.

Зазначене узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц.

Враховуючи, вище зазначене, а також, що інфляційні втрати нараховуються відповідно до облікової ставки НБУ, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення втрат від інфляції в сумі 5202, 10 гривні.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення пені в розмірі 10904,45 гривень, суд зазначає наступне.

Нарахування зазначених штрафних санкцій, є одним із видом цивільно-правової відповідальності, тобто є договірною санкцією.

Це можливо при умові, що договір містить відповідні істотні умови які передбачають: 1) нарахування процентів за правомірне користування які стягуються як плата (винагорода) за надання коштів в користування (статті 1048 та 1054 ЦК України), а також 2) проценти за неправомірне користування грошовими коштами які стягуються як гарантії належного виконання зобов`язання позичальником (ч.2 стаття 625 ЦК України).

А тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 10904,45 гривень.

Щодо витрат професійну правничу допомог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Оскільки представником позивача заявлене відповідне клопотання до закінчення судових дебатів, суд при ухваленні рішення не вирішує питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 1198,69 гривень (сума задоволена 119869 грн. / сума що просив 141447 грн. х 1414,47 грн. заплачений суд. збір грн. = 1198,69 грн.).

Керуючись ст.ст.202, 207, 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1053 ЦК України, ст.ст.2, 12, 13, 137, 141, 223, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 116 378 (сто шістнадцять тисяч триста сімдесят вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 3491 (три тисячі чотириста дев`яносто одну) гривня.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1198 (одна тисяча сто дев`яносто вісім) гривень 69 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони по справі є:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Дата складання повного тексту рішення 21 квітня 2022 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області В.М. Сметана