Постанова

Іменем України

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 756/14679/16-ц

провадження № 61-790св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Касьяненко Дмитром Леонідовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року в складі колегії суддів:Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова Артема Володимировича, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А. В. (далі - приватний нотаріус Літвінов А. В.), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання вчинити певні дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона на підставі договору дарування від 21 жовтня 2008 року є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).

01 грудня 2011 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань третьої особи ОСОБА_2 (позичальника) за кредитним договором від 01 грудня 2011 року позивачка передала спірну квартиру в іпотеку ПАТ «Астра Банк», про що укладено іпотечний договір.

У подальшому позивачці стало відомо, що 18 лютого 2016 року право власності на належну їй квартиру було зареєстроване за ПАТ «Дельта Банк». При цьому реєстрація права власності на вказану квартиру здійснювалася приватним нотаріусом Літвіновим А. В. на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28317539 від 18 лютого 2016 року.

Вказувала, що рішення приватного нотаріуса Літвінова A. B. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 лютого 2016 року є незаконним, оскільки крім договору іпотеки, нотаріусу як державному реєстратору, ПАТ «Дельта Банк» для реєстрації за ним права власності повинно було також надати копію вимоги, що мала бути надіслана іпотекодавцеві та позичальнику разом з доказами їх вручення на підтвердження завершення 30 календарних днів з моменту їх отримання. Проте ні вона як іпотекодавець, ні третя особа як позичальник, вимог про усунення порушення основного зобов`язання від ПАТ «Дельта Банк» не отримували. Їй взагалі не відомо, на якій підставі ПАТ «Дельта Банк» має відношення до вказаних вище кредитного та іпотечного договорів, укладених позичальником та іпотекодавцем з ПАТ «Астра Банк».

До того ж жодної оцінки предмета іпотеки ПАТ «Дельта Банк» не здійснювало, оскільки жоден суб`єкт оціночної діяльності із проханням надати для огляду належну позивачці квартиру до неї не звертався.

30 жовтня 2018 року представником позивачки подано заяву про зміну підстав позову, у якій вказано, що при здійсненні реєстрації об`єкта нерухомості за ПАТ «Дельта Банк» нотаріусом не було дотримано положень підпункту 4 пункту 5.9 іпотечного договору, відповідно до умов якого, звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя», що є прямим посиланням на відповідний договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реєстрація нерухомого майна за ПАТ «Дельта Банк» відбулася без надання відповідачем окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який повинен був бути укладений сторонами іпотечного договору на виконання умов пункту 5.9 іпотечного договору, однак укладений не був.

До того ж висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, наданий ПАТ «Дельта Банк» на одному аркуші, за відсутності звіту про оцінку майна, не може вважатися належним доказом на підтвердження визначення ціни предмета іпотеки, оскільки визначення ринкової вартості на об`єкт, опис об`єкта та основний зміст застосованих методів та оціночних процедур, які обов`язково містяться у звіті, позивачу зі сторони ПАТ «Дельта Банк» не надходили. В той же час, вказаний висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки ТОВ «Професіонал» було подано без додаткових документів, які б обґрунтовували ринкову ціну на об`єкт.

Враховуючи наведене, позивачка просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Літвінова А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 лютого 2016 року індексний номер 28317539, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк»; зобов`язати приватного нотаріуса Літвінова А. В. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 18 лютого 2016 року № 113328349 про реєстрацію за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 лютого 2016 року індексний номер 28317539, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк».

Зобов'язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А. В. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 18 лютого 2016 року № 113328349 про реєстрацію за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не було досягнуто згоди щодо передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» у позасудовому порядку на підставі укладення окремого договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 653,60 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що умовами договору іпотеки від 01 грудня 2011 року не передбачено укладення між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. В укладеному між сторонами іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. ПАТ «Дельта Банк» надсилало іпотекодавцю ОСОБА_1 та позичальнику ОСОБА_2 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, які останні отримали 01 вересня 2015 року. ПАТ «Дельта Банк» виконало вимоги пункту 5.9 іпотечного договору та подало державному реєстратору для державної реєстрації права власності висновок суб`єкта оціночної діяльності TOB «ЕК «Професіонал» від 10 лютого 2016 року про ринкову вартість предмета іпотеки на момент набуття права власності. Тому оскаржуване рішення приватного нотаріуса Літвінова А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято з дотриманням вимог законодавства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

13 січня 2020 року ОСОБА_1 , в особі адвоката Касьяненка Д. Л., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року та залишити в силі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2019 року.

Підставою касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, пункт 1 частини другою статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що здійснена 18 лютого 2016 року реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк» відбулася всупереч положенням Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, зокрема без окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який повинен був бути укладений сторонами іпотечного договору на виконання пункту 5.9 цього договору. ПАТ «Дельта Банк» ні іпотекодавцеві, ні позичальнику вимог про усунення порушення основного зобов`язання не надсилав. Наданий ПАТ «Дельта Банк» висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки суб`єктом оціночної діяльності якою є ТОВ «Професіонал», на одному аркуші, за відсутності звіту про оцінку майна, не відповідає встановленим вимогам законодавства щодо таких документів та не може розцінюватися як належний та допустимий доказ. Також під час прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у приватного нотаріуса були відсутні докази набуття право іпотекодержателя на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи з Оболонського районного суду міста Києва.

У березні 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 грудня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 65016, відповідно до умов якого, банк встановив позичальнику кредитний ліміт у розмірі 202 790,00 грн із строком користування з 01 грудня 2011 року по 01 грудня 2016 року (т. 1 а. с. 114-120).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 01 грудня 2011 року передала в іпотеку банку нерухоме майно - спірну квартиру (т. 1 а. с. 13-20).

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги та договір про внесення змін № 1 від 02 грудня 2013 року, відповідно до яких в порядку, обсязі та на умовах, визначених даними договорами, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк»» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Астра Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т. 2 а. с. 159).

12 лютого 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до приватного нотаріуса Літвінова А. В. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права приватної власності за ПАТ «Дельта Банк» на спірну квартиру.

До заяви відповідач додав: іпотечний договір від 01 грудня 2011 року; рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень; лист вимога від 28 серпня 2015 року № 31.4-08/1081/15; лист вимога від 28 серпня 2015 року № 31.4-08/2012/15; кредитний договір від 01 грудня 2011 року № 65016; довідка від 08 лютого 2016 року, видана ПАТ «Дельта Банк»; звіт про оцінку майна від 10 лютого 2016 року, видану TOB «ЕК «Професіонал» (т. 1 а. с. 82-150).

Вимоги від 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали 01 вересня 2015 року (т. 1 а. с. 102, 104).

18 лютого 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А. В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 лютого 2016 року, індексний номер 28317539, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк» (т. 2 а. с. 121-124).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Касьяненко Д. Л., на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуванне судове рішення апеляційного суду відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону «Про іпотеку»).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов'язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної вище статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов'язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов'язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов'язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Встановивши, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, банком надано державному реєстратору всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання боржником та іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, надано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та позичальником, письмової вимоги іпотекодержателя, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» не було порушено вимог чинного законодавства.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 607/3282/17 (провадження № 61-43744св18).

Доводи касаційної скарги про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк» відбулася без окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який повинен був бути укладений сторонами іпотечного договору не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Як встановлено судом апеляційної інстанції відповідно до умов пункту 2.15, укладеного між сторонами іпотечного договору, у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право перевести на себе право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 01 грудня 2011 року.

Згідно положень пункту 5.1 вказаного іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов`язання, воно не буде виконано повністю або частково згідно встановленого графіку, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) відповідно до умов кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором.

Відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору, у разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором та/або іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі іпотекодержателем зазначається: стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк, що не перевищує 30-ти робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.4. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 5.5 іпотечного договору, у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником умов кредитного договору та/або іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Згідно з вимогами пункту 5.9 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін договору; за виконавчим написом нотаріуса; за рішенням суду; за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця з дотриманням вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Виходячи з вищезазначених умов іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку», колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ПАТ «Дельта Банк» ні іпотекодавцеві, ні позичальнику вимог про усунення порушення основного зобов`язання не надсилав є неприйнятними та спростовуються матеріалами справи, а саме вимогами від 28 серпня 2015 року №№ 31.4-08/1081/15, № 31.4-08/2012/15, а також рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 1 а. с. 102-105).

Доводи касаційної скарги про те, що наданий ПАТ «Дельта Банк» висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки суб`єктом оціночної діяльності якою є ТОВ «Професіонал» не відповідає встановленим вимогам законодавства щодо таких документів не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки даний висновок про вартість об`єкта нерухомості позивачем не спростований.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що приватному нотаріусу Літвінову А. В. були подані всі документи передбачені законодавством для такої реєстрації права власності, а тому оспорюване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняте приватним нотаріусом Літвіновим А. В. з додержанням норм чинного законодавства.

Разом з цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання вчинити певні дії, ОСОБА_1 співвідповідачем у справі визначила, зокрема приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А. В.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі

№ 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі

№ 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі

№ 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначила відповідачем.

Проте, помилкове зазначення позивачем співвідповідачем у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А. В. не призвело до неправильного вирішення спору по суті в суді апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Касьяненко Дмитром Леонідовичем, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

А. А. Калараш