ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
29 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого Куценко Т.Р.
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк,
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк про визнання права особистої приватної власності на домоволодіння, визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на землю, -
ВСТАНОВИЛА:
Рішеням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат /а.с. 98-100/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ Приватбанк подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалите нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині /а.с. 109-114/.
01 лютого 2022 року, на виконання ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сазонову М.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про у 2009 році дійсно між відповідачем та ТОВ Хеопс А було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, при цьому останнє було забудовником від ПАТ КБ Приватбанк, де ТОВ Хеопс А взяло кредит на забудівлю, а відповідачеві було обіцяно, що він буде мати у новому будинку окрему квартиру та два паркомісця, однак в подальшому забудовник став боржником перед ПАТ КБ Приватбанк, договір оренди спірної земельної ділянки закінчив свою дію, а тому домоволодіння та земельна ділянка залишились у занедбанні, а частина земельної ділянки відійшла до третіх осіб для забудови місцевості поруч. Таким чином відповідач залишився і без майна, і без нової квартири, яку обіцяло йому ТОВ Хеопс А. При цьому, договір купівлі-продажу укладений у 2009 році між відповідачем та ТОВ Хеопс А не був зареєстрований органах БТІ та право власності до ТОВ Хеопс А від відповідача не перейшло, про що помилково зазначено в апеляційній скарзі, тому відповідач досі є титульним власником спірного домоволодіння, а рішення про відчуження майна ним було прийняло без погодження з позивачем, як дружиною, яка, в свою чергу, довірила вирішення укладання такого договору на розсуд відповідача, та надаючи свою згоду, закріплену підписом, не розуміла юридичних наслідків. При цьому зазначила, що ТОВ Хеопс А до відповідача наразі майнових претензій не має, про що свідчить укладена мирова угода в рамках іншої цивільної справи.
Крім того, позивач зазначає, що строк позовної давності до такого спору, як визнання права особистої приватної власності на майно, яке придбано в період шлюбу, який не розірваний досі, не застосовується.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29 серпня 1992 року ОСОБА_3 ) зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.7), сторони перебувають у шлюбі і станом на день розгляду справи судом.
Загальна вартість домоволодіння склала 50 740 грн. що підтверджується копією договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 грудня 2006 року. Покупцем домоволодіння за обома договорами зазначений ОСОБА_2 .
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а.с.20-24).
Судом першої інстанції встановлено за твердженнями позивача, що чоловік ОСОБА_2 (відповідач у справі) при придбанні вказаного нерухомого майна оформив його на себе, хоча, фактично, домоволодіння є особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 , оскільки було придбано за її особисті кошти, які були їй подаровані за договором дарування грошових коштів від 01 грудня 2006 року її матір`ю ОСОБА_4 .
На підтвердження цього в матеріалах справи дійсно наявний договір дарування грошових коштів від 01 грудня 2006 року, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 60 000 грн. (а.с.17).
Також судом першої інстанції допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , які зазначені обставини підтвердила, при цьому наголосила, що вона усе життя працювала, як працював і її чоловік, заощадила кошти, які подарувала своїй доньці 01 грудня 2006 року. до дня її народження, який та святкує 01 січня (а.с.91, 92).
Також судом першої інстанції було досліджено витяг з трудової книжки ОСОБА_4 , з якого вбачається, що її трудовий стаж складає 30 років (а.с.97).
Обставини того, що саме мати позивачки подарувала гроші, які в подальшому були витрачені на придбання домоволодіння за двома договорами купівлі-продажу (по 1/2 частині), підтвердив в судовому засіданні 27 вересня 2021 року і відповідач ОСОБА_2 .
Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком з огляду на таке.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.
Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Виходячи з наведених норм та встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не встановлений наслідковий зв`язок між подарованими матір`ю позивачки грошами та придбанням саме цього нерухомого майна позивачкою, оскільки особистим майном, яке в даному випадку, в силу положень ст. 57 СК України, є грошові кошти, які, як встановлено судом першої інстанції, подаровані позивачеві її матір`ю під час шлюбу, і аж ніяк не домоволодіння, а доказів того, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірного домоволодіння, право власності на яке, до того ж, оформлено за відповідачем, позивачем не надавалось як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги, як і не доведено відсутність коштів у відповідача на придбання спірного домоволодіння.
Також суд першої інстанції дійшов хибного висновку у своєму рішенні про подальше витрачення подарованих матір`ю позивачки коштів особисто позивачкою на придбання спірного нерухомого майна лише за свідченнями свідка ОСОБА_4 та дослідженням її трудової книжки, що також не може бути підставою для підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між укладенням договору дарування грошових коштів та придбанням першої половини спірного домоволодіння, хоча воно а придбано в той самий час, коли і подаровані були грошові кошти.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що 10 лютого 2009 року ОСОБА_5 відчужено на користь ТОВ Хеопс А спірне домоволодіння, що підтверджується нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу, зареєстрованому у Державному реєстрі правочині за №139, та що не заперечує і позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, хоча цей договір і не був зареєстрований в органах БТІ, що на той час потребувало обов`язкової його реєстрації, яка є моментом переходу права власності від продавця до покупця, однак відповідачем, як одноосібним власником, спірне майно фактично відчужено та вибуло з його володіння ще у 2009 році, при цьому судом першої інстанції не враховано положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правочину, який в даному випадку не визнаний судом недійсним, а тому судом першої інстанції вирішено спір з порушенням прав та інтересів ТОВ Хеопс А, який є покупцем спірного майна за договором купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року без залучення його до участі у справі.
Разом з цим, розглядаючи обґрунтування апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції строків позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що застосування таких строків в даному спорі не є доцільним, оскільки права та інтереси позивача діями відповідача, враховуючи добровільне надання згоди на відчуження спірного нерухомо майна ТОВ Хеопс А, не порушені.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не досліджено у повній мірі обставини справи, не надано належної правової оцінки таким обставинам, не зясовано коло осіб, які повинні приймати участь у цій справі, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача ухвалено з порушенням як процесуальних, так і матеріальних норм права, а в іншій його частині апелянтом не оскаржується, тому і не переглядається апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині визнання за позивачем права особистої власності на майно, набуте під час шлюбу з відповідачем, з ухваленням нового про відмову у задоволенні цієї вимоги.
керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення судового збору - скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання права особистої власності на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк судові витрати в сумі 3153 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров