суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Єленіної Ж. М., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І.
за заявою ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн.
Заява мотивована тим, що 29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту терміном 15 діб).
Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни до санкції статті 185-3 КУпАП (в абзаці другому частини першої та абзаці другому частини другої цієї статті слова «від шести до дванадцяти» замінено словами «від двадцяти до ста»; в абзаці другому частини першої цієї статті слова «або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб» виключено).
03 серпня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська постанову суду від 29 липня 2010 року було приведено у відповідність із вказаним Законом, а саме зазначено: « ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою статті 185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнено».
27 серпня 2010 року постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано зазначені постанови і провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 185-3 КУпАП закрито у зв`язку з недоведеністю вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення.
ОСОБА_1 вважав, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2010 року встановлено незаконність його арешту.
Крім цього, ОСОБА_1 посилався на те, що перед звільненням з-під арешту його було викрадено невідомими йому особами та поміщено до психіатричної лікарні, звідки його доставили до суду для оголошення судового рішення про звільнення та повторно доставили до місця арешту. Звідти через деякий час він остаточно був звільнений. Вважав такі дії незаконними, такими, що свідчать про протиправне позбавлення його свободи та порушення його прав.
Заявник зазначав, що протягом багатьох років він неодноразово звертався до суду з різними вимогами про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із зазначеними подіями і суди задовольняли його вимоги.
Вважав, що вказаними судовими рішеннями стягнено моральну шкоду, завдану лише окремими та другорядними порушеннями при здійсненні незаконного арешту, проте основна моральна шкода, якої було завдано ОСОБА_1 , оцінюється заявником у загальному розмірі 1 500 000,00 грн та полягає в порушенні його прав при арешті та його відбуванні, приниженні честі, гідності та ділової репутації, необхідності докладання зусиль для налагодження звичного життя, погіршенні здоров`я тощо.
Ураховуючи викладене та посилаючись на положення Закону № 266/94-ВР, пункт 5 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статтю 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція), просив суд відшкодувати моральну шкоду в зазначеному ним розмірі.
05 листопада 2020 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з недотриманням заявником вимог статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме не зазначено іншу сторону у справі, заява не містила підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача.
17 грудня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу. Повертаючи заяву, суд першої інстанції вказав, що недоліків, указаних в ухвалі про залишення заяви без руху, ОСОБА_1 не усунув, що є підставою для повернення заяви.
01 березня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, а ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, зазначив, що Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а тому така вимога може розглядатись у порядку позовного провадження, особа повинна звернутися до суду з позовною заявою, а суд позбавлений можливості на власний розсуд визначати відповідача у справі.
У березні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року, у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заявник вказував, що Закон № 266/94-ВР дозволяє звернутися до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди, без зазначення відповідача, а не лише з позовною заявою.
08 лютого 2022 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року залишено без змін.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є позовне провадження.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що стаття 136 Цивільного процесуального кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦПК УРСР 1963 року) «Прийняття заяви», яка діяла на час прийняття Закону № 266/94-ВР та час прийняття наказу Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст) від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41), зазначала, що суддя одноособово вирішує питання про прийняття заяви у цивільній справі, суддя відмовляє в прийнятті заяви. Одночасно стаття 137 ЦПК УРСР 1963 року визначала форму позовної заяви,відносно якої суддя мав право здійснити дії, зазначені у статті 136 цього Кодексу.
Лише у ЦПК України 2004 року, як і в наступних редакціях цього Кодексу, у параграфі 1 глави 1 розділу 3 розмежовуються поняття «заява у позовному провадженні»та «позовна заява».
Велика Палата Верховного Суду вказала, що термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди зі змісту Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. До того ж не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються всі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.
При цьому позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - державав особі відповідного органу. Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15).
Незазначення відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду в поєднанні з принципом диспозитивності.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн. Указаний розмір не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений законом, а значно більший від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в контексті цієї справи та своєї заяви ОСОБА_1 мав звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, а тому залишила оскаржувані судові рішення без змін.
В узагальнюючому вигляді висновки Великої Палати Верховного Суду такі: вказана категорія справ підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, звернення може бути назване як заява, так і позовна заява, однак позивач має дотримуватися вимог, передбачених статтями 175, 177 ЦПК України щодо форми і змісту позовної заяви.
Погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що спори про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягають розгляду в цивільному судочинстві в порядку позовного провадження відповідно до пункту 2 частини другої статті 19 ЦПК України.
Проте не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що ОСОБА_1 мав звернутися до суду з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, тому висловлюємо окрему думку відповідно до статті 35 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Заявник вимагав відшкодування моральної шкоди, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом № 266/94-ВР.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).
Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З огляду на наявність спору про право у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, такі справи підлягають розгляду в порядку позовного провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
У статті 175 ЦПК України містяться вимоги щодо форми та змісту позовної заяви.
Указано, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
У статті 177 ЦПК України закріплений перелік документів, що додаються до позовної заяви.
Так, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази, позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Частиною першою статті 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення заяви без руху, а в подальшому - про повернення заяви суд першої інстанції вказав на те, що заявник не дотримався вимог статей 175?177 ЦПК України, а саме: не вказав у заяві повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; відсутнє підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та тих самих підстав. Також в ухвалі суд першої інстанції вказав, що у разі надання уточненої заяви із зазначенням іншої сторони у справі слід також надати її копію відповідно до кількості відповідачів.
Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що вказані недоліки є правовою підставою для повернення заяви заявникові, зазначивши, що ОСОБА_1 не виконав вимоги ухвали про залишення його заяви без руху, зокрема не зазначив сторону у справі, з якої необхідно стягнути заявлену суму, а суд позбавлений можливості на власний розсуд визначати відповідача у справі.
На наше переконання, суди не врахували, що спеціальним Законом № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за цим Законом вирішується судом за заявою громадянина.
Вимог щодо процесуальної форми зазначеної заяви Закон № 266/94-ВР не визначає. Тобто фактично з урахуванням специфіки правовідносин спеціальний закон зробив винятки і надав право на звернення до суду із заявою, до форми і змісту якої не встановлено конкретних вимог.
Спеціальні норми мають пріоритет над загальними у разі конкуренції згідно з принципом lex specialis derogat generali. Тобто у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким у цьому випадку є саме Закон № 266/94-ВР.
Вважаємо, що відсутність у спеціальному законодавстві роз`яснення щодо форми та змісту заяви про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, не може позбавляти особу права на звернення з відповідною заявою та відшкодування такої шкоди.
На нашу думку, позовне провадження не виключає можливості існування особливостей звернення у специфічних правовідносинах, які виникли внаслідок спричинення фізичній особі діями чи бездіяльністю держави в особі уповноважених органів шкоди у зв`язку з обмеженням найголовніших прав людини на життя, свободу, вільне пересування, захист і т. д. Тому Законом № 266/94-ВР і передбачене саме поняття «заява» та не встановлені вимоги щодо її форми і змісту, що унеможливлює залишення вказаної заяви без руху і повернення та вказує на обмежену дію статей 174?177, 185 ЦПК України.
Такий висновок можна зробити і з аналізу змін та доповнень, внесених до частини другої статті 177 ЦПК України Законом України від 17 червня 2020 року № 720-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», а саме що загальні правила статті 177 ЦПК України не поширюються на позови про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, які частково усунули прогалину в регулюванні форми та порядку звернення із заявою відповідно до Закону № 266/94-ВР.
У самому Законі № 266/94-ВР у статті 4 передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Тобто завжди у вказаних справах стороною-відповідачем є держава. У цьому випадку заявник стверджує, що моральна шкода спричинена внаслідок ухвалення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення № 228), основними завданнями Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.
З урахуванням вимог статті 12 Закону № 266/94-ВР як відповідач може притягуватися до участі у справі орган, який провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу. Однак відшкодування шкоди за вказаним законом провадиться за рахунок коштів державного бюджету і незалежно від вини органу, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу.
Оскільки у суду завжди є відомості про такий орган, то й існує можливість визначити склад сторін у справі, незалежно від зазначення чи незазначення таких у заяві чи позовній заяві.
Отже, вимога суду про необхідність зазначення у заяві даних відповідача спростовуються чинними нормативними актами та є явним формалізмом, оскільки дані Мін`юсту як центрального органу виконавчої влади є в загальному доступі, як і органу, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу.
Вважаємо, що суд не вправі відмовити особі у прийнятті заяви, поданої відповідно Закону № 266/94-ВР, лише з тієї підстави, що вона не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Така відмова є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції, оскільки вказана категорія спорів стосується поновлення, наскільки це можливо, прав людини, порушених саме органами примусу самої держави та суду, а відтак і враховує необхідність надання більшої можливості на реалізацію права на судовий захист порівняно з іншими категоріями справ, у яких негативні наслідки для людини не пов`язані з діями держави в особі її органів, покликаних захищати ті самі права.
Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах із цивільних питань (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може обмежуватись таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. рішення від 04 грудня 1995 року «Белле проти Франції»).
Вважаємо, що ОСОБА_1 з дотриманням вищезазначених вимог Закону № 266/94-ВР на захист свого порушеного права звернувся в належний спосіб до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом.
На наше переконання, заявник не може бути позбавлений права на звернення до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди, оскільки таке право надано йому спеціальним законом, який не вимагає дотримання вимог щодо певної форми і змісту такої заяви та не відсилає до норм ЦПК України з указівкою на те, що така заява має відповідати вимогам, які ставляться до позовної заяви.
Помилковим є посилання на те, що суд позбавлений можливості на власний розсуд визначати відповідача у справі, оскільки не враховано, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідачем у справі є держава, представником якої є Мін`юст та може бути відповідний орган, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Отже, на нашу думку, формою звернення до суду за захистом прав є заява або позовна заява, до змісту якої не застосовуються правила статей 174-177 ЦПК України, зокрема щодо зазначення відповідачів та реквізитів відповідачів, оскільки у статті 1176 ЦК України та Законі № 266/94-ВР прямо передбачено, що: відповідальність покладається на державу, а згідно з Положенням № 228бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави саме Мін?юст.
Щодо підсудності вказаного спору, то у статті 14 Закону № 266/94-ВР вказано, що заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури.
Отже, звернення ОСОБА_1 до суду за місцем свого проживання свідчить про дотримання ним правил підсудності вказаного спору, а суд, маючи доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень, повинен був перевірити наявність таких спорів, з урахуванням особливостей вказаної категорії справ та з урахуванням підвищеної уваги держави до питання поновлення порушених прав заявника, що постраждав від дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури.
Заявник звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди на підставі спеціального Закону № 266/94-ВР, який визначає відповідача в такій категорії справ та не вимагає дотримання певних вимог щодо форми і змісту цієї заяви, тому вважаємо, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення статей 175?177, 185 ЦПК України та повернув заяву, чим порушив право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.
На наше переконання, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід було задовольнити, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судді: О. М. Ситнік