У х в а л а

05 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 263/15159/21

провадження № 61-2178ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище заявою про забезпечення позову до пред`явлення основного позову в інтересах свого малолітнього сина.

Обґрунтовуючи свою заяву тим, що 12 жовтня 2021 року він звернувся до виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, як органу опіки та піклування, із заявою про вчинення домашнього насильства, в якій зазначив про факти вчинення насильства фізичного характеру відносно свого малолітнього сина та просив надати малолітній дитині психологічну допомогу на безоплатній основі, провести у безпечному місці бесіду з ним із залученням практичного психолога та за відсутності матері свого сина ОСОБА_2 , оскільки в її присутності дитина боїться зізнатися про вчинення відносно неї насильства.

Враховуючи викладене просив на забезпечення позову зобов`язати виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області, з метою збору об`єктивної інформації щодо вчинення відносно дитини домашнього насильства, провести у безпечному місці бесіди з малолітнім ОСОБА_3 за участю психолога та у присутності ОСОБА_1 , також у відсутності матері.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2021 року,у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач просив вжити заходів забезпечення позову у поданій заяві, однак не зазначав з якими саме позовними вимогами він буде звертатися до суду, а також зазначена позивачем вимога щодо зобов`язання виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області провести у безпечному місці бесіду з малолітньою дитиною за участю психолога у присутності батька та за відсутності матері, згідно з вимогами статі 150 ЦПК України не відноситься до переліку видів забезпечення позову.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду..

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен перевірити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема: чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, з яким погоджується й Верховний Суд, що заявник у поданій ним заяві про забезпечення позову не зазначає, з якими саме позовними вимогами він буде звертатися до суду, що позбавляє суд можливості встановити обґрунтованість звернення до суду з цією заявою, відтак звернення із заявою про забезпечення позову у спосіб визначений заявником є передчасним, оскільки не дає можливості оцінити співмірність заявлених вимог.

У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову (частина четверта статті 152 ЦПК України).

Як убачається із касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 подав у листопаді 2021 року, тобто до подання позовної заяви. Однак системним аналізом офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що всупереч вимог частини четвертої статті 152 ЦПК України заявник у десятиденний строк не пред`явив позов, тому суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність заявником, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України, підстав забезпечувати позов.

Крім того, Верховний Суд констатує, що зазначена позивачем вимога щодо зобов`язання виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області провести у безпечному місці бесіду з малолітньою дитиною за участю психолога у присутності батька та за відсутності матері відноситься до переліку способів забезпечення доказів, але з такими вимогами заявник до суду не звертався.

Доводи ОСОБА_1 про відвід судді Лопатіній М. Ю. у зв`язку з тим, що вона раніше розглядала справи за його участі не заслуговують на увагу.

За змістом пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями під час розгляду справи не може бути підставою для відводу суддів відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що підстави для задоволення заяви про відвід судді Лопатіній М. Ю. відсутні, оскільки доводи заявника, не обґрунтовано належним чином та не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді у цій справі.

Відтак, з огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заявником не надано суду достатньо доказів щодо обґрунтованості заявленого клопотання про забезпечення позову, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у разі якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Касаційна скарга не містить належних доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Відтак у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара