Дата документу 21.03.2022 Справа № 331/4086/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/4086/21 Головуючий у 1 інстанції Солодовніков Р.С.
Провадження № 22-ц/807/648/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості за договорами виконання робіт, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лині 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості за договорами виконання робіт.

В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами починаючи з березня 2020 року по червень 2020 укладались договори на виконання разової роботи. За актами приймання - передачі виконаних робіт перед позивачем рахується заборгованість, яка в повному обсязі позивачу не виплачена.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач на підставі ст.ст.526,530,625 ЦК України, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами виконання робіт в сумі 182923,06 гривень, з яких 159812,50 грн - суми заборгованості, 4252,69 грн - три відсотки, 18857,87 грн - інфляція.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами на виконання робіт, які проведені з 02 березня 2020 року по 15 червня 2021 року в сумі 159 812,50 грн., три проценти річних за порушення грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2020 року по 31 серпня 2021 року в сумі 3 660,42 грн., інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2020 року по 31 липня 2021 року в сумі 10 517,20 гривень, а всього 173 990, 12 грн.

Стягнуто з ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3642,23 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення 3% річних та збитків від інфляції. Встановити порядок виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості за виконанні роботи та судового збору відповідно до практики ЄСПЛ, а саме з дня коли це рішення набуде статусу остаточного та після виплати заробітної плати та ЄСВ, відповідач має виплатити позивачу 159 812,50 грн., а також 3 642 грн. компенсації судових витрат. До остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься відсоток у розмірі ставки НБУ, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано 3% річних.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апелянта, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2020 року по 31 серпня 2021 року у розмірі 3 660,42 грн та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2020 року по 31 липня 2021 року у розмірі 10 517,20 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 березня 2020 року між ОСОБА_1 і ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» укладено договір разової роботи (далі Договір 1), відповідно до якого Замовник (відповідач) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, дає завдання Виконавцю (позивач) щодо виконання, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконати на свій ризик наступну разову роботу (послугу): здійснення функціонування обчислювальної техніки офісу, локальної обчислювальної мережі, комунікаційного обладнання; здійснення технічного супроводу упровадження програмного забезпечення, надання консультацій з питань експлуатації програмного забезпечення, тощо, яка має відповідати вимогам чинного законодавства України, строком до 29 травня 2020 року.

Фактичне виконання роботи за договорами і розмір заборгованості складає 159 812,50 грн і сторонами не заперечується.

Позивач, з урахуванням змінених позовних вимог, просив стягнути, окрім заборгованості за договорами на виконання разової роботи, яка становить 182 923,06 грн, також інфляційні втрати в сумі 18 857,87 грн і 3 % річних в сумі 4 252,69 грн.

При цьому, інфляційні втрати за період з 04 квітня 2020 року по 31 липня 2021 року, а три відсотки річних за період з 04 квітня 2020 року по 31 серпня 2021 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із проведеного судом розрахунку заборгованості за прострочення грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України, нарахування відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12

Приймаючи до уваги, що відповідач не виконав умов укладених із позивачем договорів на виконання разової роботи, оскільки у визначений сторонами у договорі строк грошові кошти не сплачені, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відповідач як боржник зобов`язаний сплатити позивачу окрім суми основного боргу платежі визначені частиною другою статті 625 ЦК України, а саме: інфляційні витрати і 3 % річних від простроченої суми.

Твердження апелянта щодо неправомірності посилання суду на договори підряду є безпідставними та відхиляються судовою колегією, оскільки за правовою природою та змістом договірних умов укладений між сторонами спору правочин є договором підряду.

Посилання апелянта на висновки Вищого господарського суду є недоречними, оскільки позиція, висловлена колегіальним складом суду у постановах, наведених апелянтом, сформована з урахуванням господарських правовідносин, які виникли між сторонами. А тому врахування зазначених висновків суду до даних спірних відносин, які виникли за наслідками цивільно-правового порушення, не є за можливе.

Доводи скаржника щодо неврахування судом першої інстанції правових положень, передбачених ч.12 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відхиляється судовою колегією, оскільки не спростовує висновків суду, не впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та фактично зводиться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. З урахуванням зазначеного, безпідставною є вимога апелянта щодо встановлення порядку виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості за виконані роботи та судового збору «… з дня, коли це рішення набуде статусу остаточного та після виплати заробітної плати та ЄСВ..».

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про обрання позивачем належного способу захисту своїх цивільних прав та доведеності наявності законних підстав щодо стягнення заборгованості за договорами про виконання робіт, з урахуванням розрахунків прострочення виконання грошових зобов`язань за договорами, проведених судом та часткового задоволення позову.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2022 року.

Головуючий

Судді: