Справа № 466/726/21 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2587/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3 04 лютого 1989 року. Стверджує, що перебуваючи у шлюбі, 28 вересня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 108, укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю. «МС Імперіал», придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45.9 кв.м., вартістю 457 182 грн. Зазначає, що вищезазначена квартира придбана на кошти, що були подаровані їй матір`ю, яка з 2003 року по березень 2020 року постійно працювала в Італії та щомісячно передавала перевізниками кошти для неї, а також частково за кошти, які вона позичила у подруги в розмірі 4000 доларів США. Відповідач фактично не працював усі роки їхнього подружнього життя, забезпечувався усім необхідним за її рахунок та її батьків, до придбання даної квартири не долучився коштами, а оскільки квартира придбана за кошти, які були подаровані їй матір`ю, відтак є її особистою приватною власністю. Вважає, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. З наведених підстав просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45.9 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що останні дев`ять-десять років вони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та жодних спільних прав та обов`язків, що визнається відповідачем, та спростовує те, що ним надавалися кошти на купівлю квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що при поділі подружжям спільно набутого майна під час шлюбу, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним під час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Вказує, що факт придбання спірної квартири за її особисті кошти підтверджують свідки, а відсутність документального підтвердження отримання нею коштів пояснюється тим, що вона не збирала заздалегідь доказів, оскільки не могла передбачити, що відповідач буде претендувати на майно, до якого він не має ніякого відношення. Наголошує, що відносини між нею та матір`ю, яка подарувала їй кошти, а також між нею та подругою, яка позичила їй 4000 доларів США, будувалися виключно на довірі, відтак не потребували додаткового документального підтвердження. Вважає, що надані відповідачем довідки про його доходи підтверджують, що розмір його заробітної плати не дозволяв йому накопичити кошти на квартиру, а його доводи про те, що він позичив 5000 доларів США у ОСОБА_5 на придбання квартири не підтверджені жодними доказами, в тому числі і самим ОСОБА_5 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

30 вересня 2021 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він зазначає, про безпідставність та необґрунтованість вимог скарги. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам ст.. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами, що спірне нерухоме майно придбане за її особисті кошти, а відтак є її особистою власністю, а також не спростувала презумпцію належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружина та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом ( ч. 2 ст.372 ЦК України).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована (зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони з 04 лютого 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львов від 02 лютого 2021 року.

28 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 108. Об`єктом продажу була однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 квадратних метрів, вартістю 457 182, 00 гривні (а.с.11-15).

Згідно з платіжним дорученням №1 від 29.09.2015 р. ОСОБА_1 внесла на рахунок ТзОВ «МС Імперіал» 457182,00 грн., внісши попередньо для зарахування на рахунок 457210,00 грн., згідно квитанції №107 від 29 вересня 2015 р. У призначенні платежу вказано: оплата по попередньому договору №108 Парк від 28.09.2015. (а.с.20, 21)

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21185159 від 29.06.2017 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею: 45,9 кв.м. житлова площа, 22,3 кв.м. (а.с.17).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджувала, що вищезазначена квартира придбана на кошти, які були подаровані їй матір`ю, яка з 2003 року постійно працювала в Італії та щомісячно передавала перевізниками кошти для неї, а також частково кошти, які вона позичила у подруги в розмірі 4000 доларів США.

На спростування позову відповідач зазначив, що отримував заробітну плату, відкладав кошти, які передавав позивачці для придбання квартири.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом першої інстанції вірно встановлено характер спірних правовідносин, які регулюються нормами ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68 СК України, які свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верхового Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_1 за кошти, які були її особистою власністю.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доводам, як позивача так і відповідача, поясненням свідків, доказам позивача ОСОБА_1 , на які вона посилалась, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_1 , за відсутності беззаперечних доказів придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Не можна не погодитись з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, набуте колишнім подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів, які б беззаперечно спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на майно, суду не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є процесуальним обов`язком сторони позивача щодо доведення належними та допустимими доказами підставності своїх вимог, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно позивачем не спростована.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликалася на те, що значну частину коштів 15000.00 дол. США, за які придбавалася спірна квартира, їй подарувала матір, яка з 2003 року перебувала в Італії на заробітках, яка постійно передавала їй кошти.

Разом з тим, на підтвердження зазначених доводів, ОСОБА_1 не надала суду договору дарування коштів, укладеного між нею та матір`ю ОСОБА_7 .

В суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував, що матір позивачки, працюючи за кордоном, передавала кошти, однак заперечив, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира.

Доказів на спростування таких тверджень відповідача та на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира була придбана виключно за подаровані матір`ю кошти та позичені 4000.00 дол. США, позивачка суду не надала.

За відсутності письмових доказів на підтвердження дарування коштів та отримання таких в позику, підтвердження цих обставин лише показами свідків, колегія суддів вважає недостатнім, щоб вважати, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивачки, оскільки показання свідків не є беззаперечними доказами придбання квартири виключно лише за особисті кошти ОСОБА_1 .

Покликання на те, що докази не збирала, оскільки не вважала, що відповідач буде претендувати на житло, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги про визнання відповідачем факту відсутності фактичних шлюбних відносин, ведення спільного господарства, взаємних прав та обов`язків впродовж 9-10 років, повна відсутність перспектив на спільне подальше життя, відсутність спільного бюджету, колегією суддів відхиляються, оскільки звертаючись з позовом про розірвання шлюбу позивач стверджувала, що саме з вересня 2020 року вона з відповідачем проживає окремо, спільного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, шлюб існує формально.

Та обставина, що шлюбні відносини між сторонами припинилися впродовж останніх 9-10 років, не встановлена судом при ухваленні рішення суду про розірвання шлюбу.

За відсутності встановлених обставин окремого проживання сторін ще до розірвання шлюбу, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом як на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав № 108 від 28.09.2015р. так і на час реєстрації 29.06.2017 року права власності на спірну квартиру, сторони проживали окремо та не вели спільне господарство, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати спірне майно особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М.Ванівський

Р.П. Цяцяк