ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5680/19 Номер провадження 22-ц/814/115/22Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору передачі обладнання укладеним.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточених вимог просив стягнути зі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на його користь у солідарному порядку заборгованість у сумі 28 474 доларів 00 центів США та 3% річних від простроченої суми за період з 02 жовтня 2017 року по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 04 липня 2017 року він на прохання відповідачів передав їм у борг грошові кошти в сумі 28 474 доларів 00 центів США на строк до 01 жовтня 2017 року, що підтверджується розпискою. В строк зазначений в розписці відповідачі борг не повернули.

Зазначав, що неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення коштів, проте до цього часу в добровільному порядку гроші повернуті не були.

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору передачі обладнання укладеним.

В обґрунтування позову вказував, що між сторонами існували партнерські підприємницькі стосунки і розписка, на яку посилається позивач, стосується остаточного врегулювання питання розподілу майна внаслідок припинення Товариства «Ошер 46», учасниками якого вони були.

Зазначав, що розписка врегульовує питання розподілу майна, яке не обліковувалося на балансі Товариства, але використовувалося в його господарській діяльності. Відповідно до цієї домовленості ОСОБА_3 отримував обладнання з виробництва паливних пеллет в натурі, а ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солому в тюках, кожний тотожної вартості.

Вважав, що розписка фактично забезпечувала виконання ним та ОСОБА_2 усних домовленостей про передачу ОСОБА_3 обладнання, яке на той час обліковувалося на балансі ТОВ «Будтехмонтажінвест», власниками якого вони були.

Вказував, що він та ОСОБА_2 мали намір до 01 жовтня 2017 року переоформити обладнання на себе і передати його ОСОБА_3 .

Зазначав, що 07 липня 2017 року в усній формі було укладено договір передачі обладнання в натурі ОСОБА_3 , який повністю був виконаний в той же день, оскільки обладнання знаходилося під контролем ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати укладеним 07.07.2017 року договір передачі обладнання між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначені позови судом першої інстанції об`єднані в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04.07.2017 року в розмірі 28 474,00 долари США та 3% річних за період з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2021 року в розмірі 3 318,58 доларів США., а всього 31 792,58 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір по 3 801 грн 18 коп. з кожного, а всього 7 602 грн 36 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання укладеним 07.07.2017 року договору передачі обладнання між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 вересня 2021 року стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 18280 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_3 подаючи позовну заяву до суду вказав неправдиву інформацію, щодо обставин написання розписки.

Вказує, що в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 04.07.2017 рок був за межами України та не був присутнім під час написання розписки відповідачами та кошти не передавав. Вказані обставини підтвердив свідок ОСОБА_5 , який був присутній під час написання розписки.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 гроші за розпискою не передавав, договір позики вважається неукладеним.

Також вказує, що 07.07.2017 року між сторонами було укладено договір передачі обладнання в натурі у зв`язку з розподілом майна внаслідок припинення ТОВ « Ошер» 46».

Зазначає, що вказаний договір був виконаний сторонами повністю в день його укладення, але оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, обладнання для виробництва палевних палет перебувало в складі статутного капіталу ТОВ « Будтехмонтажінвест» та необхідний був час для належного переоформлення обладнання на ОСОБА_3 , останній попросив написати розписку.

21.12.2021 року від адвоката Потреби С.М. який діє в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

25 квтіня 2022 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційн скаргу в якому від підтримав апеляцій скаргу ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 та просив її задовольнити в повному обсязі.

Строни будучи належним чином про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Від адвоката Потреби С.М. який діє в інтересах ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття за місцезнаходженням суду посилаючись на воєнний стан в Україні.

Колегія суддів вважає, що зазначене клопотання не підлягає до задоволення, оскільки на території Полтавської області не ведуться активні бойові дії та з метою недопущення зловживання процесуаьнии правами, враховуючи неодноразове відкладення справи за заявами відповідачів та їх представника без надання доказів поважності причини неявки до суду, а також вирішення справи в розумні строки, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Канади, який має право на постійне проживання в Україні (т. 1, а.с. 7, 8).

Під час перебування в Україні він проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що на підставі доручення від ОСОБА_3 ОСОБА_6 передав у борг ОСОБА_4 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 28 474 доларів 00 центів США на строк до 01 жовтня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки від 04 липня 2017 року, який долучений до матеріалів справи (т. 2, а.с. 19).

ОСОБА_4 , і ОСОБА_2 не заперечували, що зазначені фрагменти тексту розписки та підписи належать їм.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики в розмірі 28474 доларів 00 центів США у встановлений строк до 01 жовтня 2017 року не виконали, у зв`язку із чим у них утворилася заборгованість, а також стягнув 3 % річних.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає увласність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1. та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив, а також в полтанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Аналізуючи зміст складеної за підписами відповідачів розписки, колегія суддів вважає що вона містить в собі визначені сторонами умови отримання позичальниками в борг коштів із зобов`язанням їх повернення до 02 жовтня 2017 року, тобто сторонами чітко визначено термін повернення коштів.

Окрім того відповідачі не заперчували факту написання ними розписки.

Колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду, відповідачами не було надано доказів на підтвердження відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору позики. Відтак факт отримання грошових коштів відповідачами підтверджується змістом розписки, яка власноручно ними складена. Вказаною розпискою також визначено період повернення грошових коштів.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору предачі обладнання укладеним слід зазначити наступне.

В обгрунтування вказаного позову ОСОБА_4 зазначив, що він, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є засновниками ТОВ «Ошер 46».

Також вказував, що він та ОСОБА_2 є засновниками Товариства «Будтехмонтажінвест», а ОСОБА_3 та ОСОБА_8 учасниками Товариства «Конкород ХХІ»

Зазначав, що згідно протоколу загальних загальних зборів засновників ТОВ «Ошер 46» від 24 травня 2017 року про затвердження ліквідаційного балансу Товариства, було укладено договір поставки № 01/1003/2015 від 18 березня 2015 року, відповідно до умов якого «Торговий дім «Денасмаш» продало, а ТОВ «Будтехмонтажінвест» придбало обладнання, рахунок-фактуру від 19 березня 2015 року про сплату коштів за цим договором та видаткову накладну, товарно-транспорту накладну від 06 липня 2015 року, відомості про вантаж, протокол № 3 загальних зборів засновників Товариства «Будтехмонтажінвест» від 07 липня 2017 року про передачу обладнання з балансу Товариства його засновникам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без виділення в натурі їх часток (т. 1, а.с. 155-162).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог місцевий суд виходив з недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу вимог ч.ч.1,5,6,7ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог, оскільки рішення про передачу обладнання у зв`язку з розподілом майна внаслідок припинення Товариства «Ошер 46» від 07 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 згодилися передати ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 163), ухвалено без участі ОСОБА_3 .

За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 був обізнаний про вищевказане рішення.

Крім того, цей доказ спростовується актом про повернення обладнання № 01 від 31 жовтня 2016 року, який складений з участю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та зі змісту якого вбачається, що обладнання з території Товариства «Конкорд ХХІ», учасником якого є ОСОБА_3 , було вивезено (т. 1, а.с. 176).

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова