Справа № 447/2413/21 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/3723/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2021 року у складі судді Павліва В.Р. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У липні 2021 року позивач ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» в особі представника Бабич В.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовував тим, що 01.03.2019 між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3644165, згідно з умовами якого відповідачка отримала 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачкою 31.03.2019.

ТзОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало у повному обсязі, надавши відповідачці кредит на потрібну їй суму, однак відповідачка умови кредитного договору не виконала.

22.10.2019 між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» укладений Договір відступлення прав вимоги № 36-МЛ від 20.08.2019, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 3644165 від 01.03.2019.

Станом на 18.11.2020 сума заборгованості відповідачки становить 10588,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 4000 грн., прострочена заборгованість за процентами - 5304,00 грн., прострочена заборгованість за комісією - 644 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенею - 640,00 грн. Відповідачці надіслано письмову претензію № 18990822/1 від 13.11.2020 про погашення кредитної заборгованості, яка була вручена особисто відповідачці 27.11.2020, однак вимоги за такою не виконано.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2021 року позов ТОВ ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №3644165 від 01.03.2019 на користь ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит- Капітал» в розмірі 10588 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 сплачений судовий збір на користь ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» в розмірі - 2270 гривень 00 копійок.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає таке прийнятим за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що спірний договір не містить підпису позичальника, проставленого у порядку передбаченому ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відтак відсутні підстави для беззаперечного висновку про дотримання письмової форми договору та всіх його істотних умов.

Електронно-цифровий підпис відсутній і на інших документах, тобто відсутні докази укладення договору.

Покликається на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 та зазначає, що правила та графік також не підписані, тому інформація із сайту не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волі позивача.

Стверджує, що позивач не долучив належних коштів про перерахунок їй коштів, як відсутні і докази того, що картка, на яку нібито перераховано кошти, знаходиться у її фактичному користуванні.

Звертає увагу, що конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі, при цьому, якщо особа не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, право та обов`язки за таким договором не набуті, а правовідносини з ним не виникли.

Натомість, позивачем не доведено волевиявлення відповідачки на укладення договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані правила надання фінансових кредитів, відсутність даних про ознайомлення її з документами, на які посилається фінансова установа, як частину кредитного договору, такі умови не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

31.01.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на факт укладення кредитного договору, виконання кредитором своїх зобов`язань, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 01.03.2019 між ТзОВ «Мілоан», з однієї сторони, та ОСОБА_1 з другої сторони, укладено кредитний договір.

Так, ТзОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання перед відповідачкою у повному обсязі, надавши їй відповідно до п. 1.1. Кредитного договору кредитні кошти, однак позичальник свої зобов`язання перед позикодавцем не виконала, при цьому відповідно до умов Кредитного договору мала повертати кредитні кошти згідно графіка погашення кредиту, передбаченого у Додатку № 1 до Кредитного договору №3644165 від 01.03.2019.

В свою чергу, 20.08.2019 між ТзОВ «Мілоан» та позивачем ТзОВ ФК «Кредит-Капітал», укладено Договір відступлення прав вимоги № 36-МЛ, відповідно до умов якого та згідно ст. 512 ЦК України позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТзОВ «Мілоан», у тому числі і до відповідачки.

Оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором № 3644165 від 01.03.2019 не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 10588 грн., суд стягнув таку з відповідачки, а також 2270,00 грн. судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205 207 ЦК України).

Спеціальним законом, який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції є Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року.

Так, у ст. 3 цього закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду та доводами позивача про те, що 01.03.2019 між ТзОВ «Мілоан», з однієї сторони та відповідачкою ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений в електронній формі кредитний договір № 3644165, відповідно до якого відповідачці були надані кредитні кошти у тимчасове платне користування на поточні потреби у сумі - 4 000,00 грн. (а.с. 5-7).

Зокрема, згідно умов договору, позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальниці грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.4.1. Кредитного договору передбачає зобов`язання Позичальнику повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4. Договору.

Згідно із пунктом 3 частиною 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Як встановлено апеляційним судом, ТзОВ «Мілоан» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 176 від 14 липня 2016 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно із п. 6.1 договору кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства.

Для укладання вищевказаного електронного кредитного договору сторони вчинили відповідні дії в інформаційній системі Товариства (а.с. 11).

Так, процес від заповнення заяви до обробки такої та рішення про погодження тривав 01.03.2019 з 18:12:39 по 18:17:27.

Як зазначає позивач, ТзОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачкою виконало в повному обсязі, надавши їй, відповідно до умов договору кредитні кошти.

Зокрема, відповідно до платіжного доручення № 11551871 на картковий рахунок ОСОБА_1 01.03.2019 зараховано 4000,00 грн (а.с. 11).

В свою чергу, позичальниця свої зобов`язання перед позикодавцем не виконала, при цьому мала повертати кредитні кошти згідно графіка погашення кредиту, передбаченого у додатку № 1 до кредитного договору № 3644165 від 01.03.2019.

20.08.2019 між ТзОВ «Мілоан» та позивачем ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги № 36-МЛ, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості), у тому числі відповідачки (а.с. 12).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Поряд з цим, судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги до ТзОВ ФК «Кредит-Капітал», у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення, відповідний договір про відступлення права вимоги не є і предметом перегляду у даній справі.

Із представленого позивачем розрахунку позовних вимог слідує, що станом на 18.11.2020 сума заборгованості відповідачки становила 10588,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 4 000,00 (чотири тисячі) грн.; прострочена заборгованість за комісією - 644 (шістсот сорок чотири) грн., прострочена заборгованість процентами - 5 304 (п`ять тисяч триста чотири) грн.

13.11.2020 ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» надіслало відповідачці письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості № 18990822/1, яка була доставлена за адресою 27.11.2020 (а.с. 21-23).

Такими діями кредитор на власний розсуд відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, тому з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом, обумовлені цим договором, припинилося.

Звернувшись до суду із даним позовом у липні 2021 року, товариство згідно з наданим розрахунком просить стягнути відсотки за користування кредитом станом на 18.11.2020, при цьому, як зазначалося вище вимога про дострокове погашення кредитної заборгованості датована 13.11.2020.

Між тим, нарахування установою відсотків за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено 13.11.2020 шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до відповідача у справі.

Вказані висновки узгоджуються з висновками щодо можливості нарахування процентів, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (№14-154цс18).

Поряд з цим, із реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 36 - МЛ від 20.08.2019 вбачається, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 складає 10588,00 грн., у реєстрі також наявні усі інші складові зазначеної суми заборгованості.

Ця ж сума заборгованості підтверджується випискою з особового рахунку за кредитним договором № 3644165 від 01.03.2019 (а.с. 20).

Таким чином, незважаючи на те, що у позовних вимогах загальна сума заборгованості визначена станом на 18.11.2020, тоді, як із претензією позивач звернувся до відповідачки 13.11.2020, колегія суддів виходить з того, що заборгованість, яка є предметом спору, була визначена ще станом на час укладення договору про відступлення права вимоги від 20.08.2019 між ТзОВ «Мілоан» та позивачем ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» № 36-МЛ та з цього часу, зокрема, у сторону збільшення не змінювалася.

Визначену позивачем суму заборгованості, відповідачка ОСОБА_1 не спростувала, доказів, повернення, зокрема тіла кредиту, не подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позовні вимоги є підставними, оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором №3644165 від 01.03.2019 не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2021 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст ухвали складено 26 квітня 2022 року.

Головуючи А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк