Провадження № 2/752/2565/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

19 квітня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 квітня 2008 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 липня 2012 року є власником будинку АДРЕСА_1 .

В будинку зареєстрована вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - відповідач у справі.

Відповідач - її родич, є дядьком по матері, який зареєстрований у вищезазначеному будинку, проте не проживає в ньому протягом тривалого часу, а з 2015 року взагалі не у ньому та не приймає участі в його утриманні.

Факт непроживання відповідача в будинку підтверджується Актом про непроживання особи за місцем її реєстрації від 14 квітня 2021 року.

Крім того, факт непроживання відповідача в будинку з 2015 року підтверджується Актом від 03 червня 2015 року.

Інформацією про фактичне не проживання відповідача в будинку підтверджується листом за підписом начальника Голосіївського управління поліції у м. Києві №218/125/04-2021 від 13 травня 2021 року.

Зазначає, що їй не відоме останнє фактичне місце проживання відповідача, оскільки останній не підтримує відносини з родичами.

Зазначає, що відповідач фактично проживаючи в іншому місці, в добровільному порядку не здійснює зняття з реєстрації місця проживання в будинку, чим створює їй перешкоди у здійснення права користування і розпоряджання майном, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

На адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу (а.с.24).

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, який не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується:

- свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 квітня 2008 року, виданим державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., реєстровий номер 10-3918 (1/2 частина житлового будинку) та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстрову книгу №д 310-241 за реєстровим №14636 від 09 квітня 2008 року;

- свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 липня 2012 року, виданим державний нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С., реєстровий номер-4-3204 (1/2 частина житлового будинку) та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстрову книгу №д 310-241 за реєстровим №36463987, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №34868175 від 18 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Факт непроживання відповідача у спірному будинку з 2015 року підтверджується Актом від 03 червня 2015 року, підписаним комісією в складі: мешканців будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 ; будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 ; будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_6 , який засвідчено начальником ЖЕД-111 Авіловою А.П. (а.с. 9)

Згідно з Актом про непроживання особи за місцем її реєстрації від 14 квітня 2021 року ОСОБА_2 за вказаною адресою більше семи років не проживає, не веде господарство і не утримує приміщення, в житловом будинку АДРЕСА_1 відсутніми є будь-які особисті речі ( майно) відповідача (а.с.8).

Фактичне непровивання відповідача в житловом в будинку АДРЕСА_1 , також підтверджується листом за підписом начальника Голосіївського управління поліції у м. Києві №218/125/04-2021 від 13 травня 2021 року щодо інформацією про місце перебування та фактичне місце проживання відповідача в будинку (а.с.10).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення.

Це підтверджується і правовою позицією Верховного суду України у справі №6-709цс16, в якій зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно доч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За таких обставин та викладеного вище, тривалого непроживання відповідача в спірному житловому приміщенні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст.9, 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 / АДРЕСА_1 , ІН невідомий / на корить ОСОБА_1 , / АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / 908, 00 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич