Справа № 456/4164/21
Провадження № 2/456/307/2022
РІШЕННЯ

іменем України

18 квітня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь суму боргу за розпискою від 29.08.2020 в розмірі 3200 доларів США, що еквівалентно 88480 грн, поклавши судові витрати на відповідачку.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 29.08.2020 він надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3200 доларів США, що станом на 29.08.2020 еквівалентно 88480 гривень, зі строком повернення до 12.05.2021, що підтверджується розпискою. Однак відповідачка борг не повернула. Дані кошти він сам отримав у борг від родичів, оскільки ОСОБА_2 просила надати їй позику, покликаючись на скрутне матеріальне становище, сімейні проблеми та наявність несплачених кредитів. Відповідачка уникає виконання зобов`язання, оскільки на його неодноразові звернення про повернення коштів не реагує. В результаті такої поведінки відповідачки змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 серпня 2021 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 25/

На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідачки 09 вересня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь /а.с. 26/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.09.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04.10.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 27/.

Ухвалою від 28.10.2021 справу розглядом відкладено на 16 листопада 2021 року /а.с. 40/.

Ухвалою від 08.12.2021 справу розглядом відкладено на 04 січня 2022 року /а.с. 58/.

В судовому засіданні 04.01.2022 до участі в розгляді справи в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою від 17.02.2022 справу розглядом відкладено на 10 березня 2022 року /а.с. 115/.

Ухвалою від 10.03.2022 справу розглядом відкладено на 31 березня 2022 року /а.с. 121/.

Розгляд справи по суті відбувся за участі представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ярмощук Н.В., відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Мундяка М.М., третьої особи ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні.

Представник позивача адвокат Ярмощук Н.В. в судовому засіданні позов підтримала та наполягала на його задоволенні з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просила в їх задоволенні відмовити. Додатково зазначила, що дійсно писала розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів, який є рідним братом її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , третьої особи у справі. Зазначені кошти були направлені на погашення заборгованості за кредитними договорами, які вона, перебуваючи в шлюбі, отримала для облаштування спільного помешкання.

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Мундяк М.М. позов заперечив, вказавши, що гроші в позивача відповідачка отримала для потреб сім`ї, а тому в силу норм СК України відповідальність за невиконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів позивачу не може бути покладено виключно на відповідачку.

Третя особа ОСОБА_3 позов підтримав, вказавши, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, отримала грошові кошти в його рідного брата ОСОБА_1 без його відома та згоди на погашення численних кредитів, які вона отримала в 16 фінансових установах, що було однією з причин розірвання їхнього шлюбу.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому позов слід задовольнити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується копією рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 456/4350/20, що відповідачка ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 з 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.12.2020. Рішення набрало законної сили 02.02.2021 /а.с. 47-48/.

Відповідно до розрахунку-фактури та видаткової накладної від 24.11.2017 відповідачка ОСОБА_2 24.11.2017 придбала вбудовану духовку, вбудовану поверхню, два телевізори на загальну суму 19649,61 грн /а.с. 49-50/.

Відповідно до розписки від 29.08.2020 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 3200 доларів США, які зобов`язувалася повернути 12.05.2021 /а.с. 14, 66/.

Згідно з претензією від 21.07.2021 позивач ОСОБА_1 звертався до відповідачки ОСОБА_2 з вимогою повернути вищезазначені грошові кошти, проте така залишилась без виконання /а.с. 15-16, 21/.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами , що позивач ОСОБА_1 є рідним братом третьої особи ОСОБА_3 , колишнього чоловіка відповідачки.

Судом встановлено, що в ОСОБА_3 наявні кредитні зобов`язання в АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 16.07.2018 та АТ «Ідея Банк» від 10.02.2020 з кінцевим строком погашення в 2024 році. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно, що підтверджується відповідними виписками по рахунках /а.с. 67-110/.

Також судом встановлено, що наявність у відповідачки ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед АТ «ПУМБ» за договором споживчого кредиту від 05.11.2019 з датою погашення 06.11.2021 /а.с. 135-138/.

Окрім того, судом встановлено, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед АТ «Альфа Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. було вчинено виконавчий напис № 6930 від 07.06.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості в розмірі 92515,96 грн. Окрім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. від 17.08.2021 в межах виконавчого провадження № 66549842 накладено арешт на кошти ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. № 12830 від 22.06.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості в розмірі 33534,98 грн. /а.с. 141-145/.

Крім цього, з долученого до матеріалів справи витягу з реєстру виконавчих проваджень судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис № 13696 від 29.05.2021 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 20050,02 грн заборгованості за кредитним договором, в межах виконавчого провадження № 67434591 накладено арешт на кошти ОСОБА_2 /а.с. 139-140/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань, підтверджених розпискою від 29.08.2020.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за розпискою.

Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка від 29.08.2020 як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачкою ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_6 грошових коштів та її волевиявлення не пізніше 12.05.2021 повернути борг, так і невиконання відповідачкою даних боргових зобов`язань.

З детального аналізу змісту розписки про отримання позики від 29.08.2020 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, суму позики, порядок повернення боргу, підпис позичальника.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд керується ст. 545 ЦК України, якою передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18.

При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в яком зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

А тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачкою позики від позивача в сумі 3200 доларів США, відповідачка пропустила строк виконання зобов`язання, оскільки в позикодавця ОСОБА_1 наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником ОСОБА_2 грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 до відповідачки ОСОБА_2 слід задовольнити та стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за розпискою в розмірі 3200 доларів США, що станом на 29.08.2020 еквівалентно 88480 гривень.

Слід зазначити, що будь-яких належних та допустимих доказів отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в інтересах подружжя ОСОБА_7 , відповідачкою не надано і таких судом не здобуто.

А тому у зв`язку із зазначеним суд вважає безпідставним покликання відповідачки та її представника на норми СК України, які регулюють спільну сумісну власність подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.

Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали справи не містять.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ,; паспорт НОМЕР_1 , виданий Стрийським МВ ГУДМС України у Львівській області 27.12.2014, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_2 ; паспорт НОМЕР_3 , виданий Стрийським РВ УМВС України у Львівській області 07.04.1998, РНОКПП НОМЕР_4 ) 3200 (три тисячі двісті) доларів США боргу за розпискою, що станом на 29.08.2020 еквівалентно 88480 (вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок тасплачений ним судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.04.2022.

Суддя Л.В.Гула