Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі:

секретаря судових засідань Івашко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію поширену відповідачкою інформацію, стягнення моральної шкоди, -

за участі:

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідачів - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію поширену останньою у зверненні до Прем`єр-міністра України та т.в.о. Міністра освіти і науки України інформацію, стягнення моральної шкоди у розмірі 140 000,00 грн.

Заявою від 09.07.2021 позивач змінив предмет позову, подавши відповідну заяву до суду. Зокрема, ознайомившись зі змістом звернення ОСОБА_2 , яке надано суду на виконання ухвали про витребування доказів від 03.06.2021, позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, викладену відповідачем у зверненні від 03.07.2020 і адресовану прем`єр-міністру України ОСОБА_5., т.в.о. Міністра освіти і науки України ОСОБА_6., а саме:

Сторінка 1 Звернення абз. 7: Призначення на посаду мало місце з порушенням діючого законодавства, оскільки ОСОБА_1 не мав необхідного стажу роботи на керівних посадах, наслідком чого на сьогоднішній день є авторитарне непрофесійне керівництво інститутом, цькування ініціативних, талановитих працівників інституту, призначення на посади людей з близького оточення директора без врахування переважних кваліфікаційних вимог в порівнянні з іншими працівниками Інституту, приниження авторитету інституту;

Сторінка 2 Звернення абз. 2: Внаслідок його авторитарної поведінки профспілковий комітет не сформований (не повноважний із-за відсутності кількісного складу), всі рішення приймаються одноосібно ОСОБА_1 : Я

Сторінка 2 Звернення абз. 4: Директор відправив у відпустку без збереження заробітної плати двох працівників інституту, на їх місце прийняв на роботу двох інших, родичів близьких до нього працівників Інституту;

Сторінка 2 Звернення абз. 5: Преміювання працівників інституту здійснюється за забаганкою директора без врахування інтенсивності та кваліфікації працівників;

Сторінка 2 Звернення абз. 7: Директором здійснюється порушення права працівників на отримання заробітної плати;

Сторінка 5 Звернення абз. 8-9: В Інституті під головуванням ОСОБА_1 процвітають корупційні схеми. Підрядні роботи та послуги по обслуговуванню транспорту Інституту здійснюються у пов`язаних із працівниками Інституту осіб;

Сторінка 5 Звернення абз. 10: ОСОБА_1 з порушенням вимог Закону України «Про освіту» призначає працівників на керівні посади, має місце призначення на посади осіб, які не мають відповідної кваліфікації, та осіб, пов`язаних між собою сімейними зв`язками.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, з огляду на наступне.

Позивач звинувачує відповідача у тому, що вона нібито поширила відносно нього недостовірну інформацію перед Прем`єр-міністром України та т.в.о. Міністра освіти і науки України, чим принизила його гідність, честь та ділову репутацію, надіславши письмові звернення до вищевказаних осіб. Однак, на думку відповідачки вказане право їй надано згідно зі ст. 40 Конституції України, яке кореспондуються з положеннями ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до яких громадянину надано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

На думку відповідачки позивач не надав жодного доказу того, що вона будь-якими своїми діями та наслідками цих дій: нанесла шкоду позивачу як людині, спричинила негативну соціальну оцінку його особистості чи опорочила ділові та професійні якості позивача. У зв`язку з наведеним просить суд відмовити у задоволенні позову в частині визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, викладену нею у зверненні від 03.07.2020.

Щодо розміру моральної шкоди 140 000, 00 грн., то позивач визначає її від розміру неіснуючої матеріальної шкоди (382 372, 21 грн.), що не передбачено ні чинним законодавством, ні судовою практикою. Моральної шкоди та її розмір також не доведені та не обґрунтовані належним чином, а відтак позовна вимога про їх стягнення також не підлягає до задоволення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.01.2021 судом відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 03.06.2021 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації (м.Ужгород, пл.Народна, 4) належним чином завірену копію звернення ОСОБА_2 , яке стало підставою для проведення у серпні 2020 року позапланового заходу державного нагляду (контролю) у Закарпатському інституті післядипломної педагогічної освіти.

Ухвалою суду від 30.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалами від 28.10.2021 та від 10.12.2021 за клопотанням представника відповідача адвоката Хмари Міли Василівни постановлено проведення судових засідань в режимі відеоконференції через програмне забезпечення EasyCon.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просила відмовити позивачу у задоволенні позову з мотивів викладених у відзиві на позов.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

На виконання вимог ухвали суду від 03.06.2021 Департаментом освіти і науки, молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації надано суду належним чином завірену копію звернення ОСОБА_2 , яке стало підставою для проведення у серпні 2020 року позапланового заходу державного нагляду (контролю) у Закарпатському інституті післядипломної педагогічної освіти (а.с.83-92).

З вказаного звернення встановлено, що 03.07.2020 відповідачка направила Прем`єр-міністру України та т.в.о. Міністра освіти і науки України звернення з приводу діяльності на посаді директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти ОСОБА_1 (позивача).

Факт звернення не заперечується і самою відповідачкою.

Зі змісту звернення встановлено, що таке стосується порушення позивачем норм трудового права та Закону України "Про запобігання корупції".

Поширена відповідачкою у зверненні та доведена до відома органу державної влади та посадових осіб інформація, на думку позивача, порушує його особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; є негативною, недостовірною, ганьбить честь позивача, гідність й завдає шкоди діловій репутації як посадовій особі, оскільки знижує авторитет перед підлеглими особами та вищестоящим керівництвом. Зазначене підтверджується тим, що проведеною перевіркою інспекції праці не встановлено зазначених відповідачем у зверненні порушень.

У зв`язку з наведеним позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність, ділову репутацію інформацію, викладену відповідачем у зверненні від 03.07.2020 і адресовану прем`єр-міністру України ОСОБА_5 , т.в.о. Міністра освіти і науки України ОСОБА_6., вказавши конкретні тези такого звернення, які вважає неправдивими.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Також згідно з ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.302 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Так, зі змісту статей 269, 270 ЦК України вбачається, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Виходячи з положень статей 16 та 277 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Відповідно до абзацу першого п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п.18 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, як чітко вбачається зі змісту п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 саме на позивача покладається обов`язок по доказуванню факту поширення інформації відповідачем, а також того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, відповідно до абзацу другого п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» дійсно ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Отже, оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік ) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, роз`яснив судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Зазначена позиція викладена в Постанові Верховного суду від 30.05.2018 року по справі №707/53/17, а також в Постанові Верховного суду від 19.06.2019 року по справі №703/1855/16-ц.

Такий висновок суду ґрунтується на законі оскільки відповідачка, підписавши звернення до відповідних органів з проханням дати правову оцінку діям позивача, реалізувала конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, і такі дії не свідчать про поширення недостовірної інформації відносно позивача.

Зважаючи на зміст звернення відповідачки загалом, на його стиль та адресатів, суд приходить до висновку, що в ньому надається суб`єктивна оцінка дій позивача як керівника Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти.

З огляду на вищевикладене, висловлення оціночних суджень, зокрема, щодо особи та її поведінки, не може слугувати підставою для притягнення цієї особи - висловлювача до цивільно-правової відповідальності, у разі незадоволення (несхвалення) адресатом змістом та/або формою такого висловлювання.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, викладену відповідачем у зверненні від 03.07.2020 та адресовану прем`єр-міністру України ОСОБА_5., т.в.о. Міністра освіти і науки України ОСОБА_6., є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Позивач оцінює розмір заподіяної відповідачкою шкоди у суму 382 372,21 грн. та мотивує її наступним.

Для того, щоб бути призначеним директором Інституту, позивач пройшов дуже тривалий шлях навчання та досвіду. Він отримав вищу освіту в Ужгородському національному університеті за спеціальністю «Біологія». Вартість навчання в Ужгородському національному університеті для отримання даних спеціальностей відповідно до даних, отриманих на сайті університету складає: 15500грн. за 1 рік, тобто за 5 років 77 500,00 грн.

За умовами конкурсу на заміщення вакантної посади директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти, який був оголошений Департаментом освіти та науки Закарпатської обласної державної адміністрації і за результатами якого позивач став директором Інституту, у конкурсі можуть брати участь громадяни України з числа працівників освіти, які вільно володіють українською мовою, які, як правило, мають науковий ступінь або вчене звання і стаж керівної та науково-методичної роботи не менше 5 років.

Для призначення на посаду директора позивачу довелось отримати відповідний стаж та кваліфікацію, для чого довелось пропрацювати 20 років. Розмір заробітної плати директора складає приблизно 20 831,27 грн. за 1 міс., розмір заробітної плати викладача складає приблизно 16 791,64грн. за 1 міс. Різниця складає 4 039,64 грн. в місяць, тобто за 5 років ця сума складає 242378,40грн.

Своєю неправдивою інформацією відповідачка, на думку позивача, перекреслила все навчання та роботу, які він здійснив для отримання посади.

Щодо втрати авторитету зазначає, що авторитет у сторонніх осіб безпосередньо пов`язаний з можливістю захистити свої права в той спосіб, який дасть належний відпір станом на момент порушення прав, так і убезпечить від порушення прав в майбутньому.

Авторитет позивача буде відновлений тоді, коли він зможе захистити свої права таким чином, щоб на майбутнє припинити «чіпляння» з боку відповідача до нього.

Таким чином позивачу завдана моральна шкода, яка розраховується у втратах, які він зазнав у зв`язку з його приниженням честі, гідності та ділової репутації.

Заподіяння моральної шкоди позивач також мотивує збільшенням тиску внаслідок переживань, що потребує тривалого лікування. Час реабілітації при підвищеному тиску складатиме приблизно 3 міс., у зв`язку з чим моральну шкоду в частині душевних страждань позивач оцінює також в розмірі втрат в еквіваленті 3-місячної заробітної плати: 20 831,27 грн. х 3 міс. = 62493,81 грн.

Отже, моральна шкода, що виразилась у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації позивача, останній оцінює в еквіваленті тих втрат, які б він отримав, у разі, якби його звільнили з роботи, і все його навчання та кар`єра були втрачені, оскільки після цього випадку він би не зміг отримати посаду керівника Інституту. Таким чином, завдана моральна шкода складає еквівалент 382372,21 грн., що відповідає сумі: 77 500,00 грн. + 242 378,40 грн. + 62 493,81 грн. - 382 372,21 грн. Разом з тим, позивач заявляє до стягнення моральну шкоду частково, в розмірі 140 000,00 грн.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з вимогами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі №640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16 у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а моральна шкода, яка спричинена особі - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Оскільки судом не встановлено факту поширення позивачем недостовірної та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, то відповідно відсутні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене, у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 140000грн. моральної шкоди позивачу також належить відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою у позові в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію поширену відповідачкою інформацію, стягнення моральної шкоди, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 21.04.2022.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М.Хамник