РІШЕННЯ

Іменем України

15.04.2022 Справа №607/2539/22 Провадження № 2/607/1752/2022

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Марциновської І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Семенець Т.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Панас Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі за текстом - КНП «ТОДКЛ») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом КНП «ТОДКЛ» № 53/01 від 31.01.2022 молодша медична сестра педіатрично-боксованого відділення КНП «ТОДКЛ» ОСОБА_1 відсторонена з 31.01.2022 від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Позивач вважає даний наказ незаконним та таким, що порушує її право на працю, з тих підстав, що відсторонення позивача було здійснене з порушенням вимог КЗпП України, без отримання від позивача письмових пояснень, а також у порушення ст. 2-1 КЗпП України мала місце дискримінація позивача у сфері праці за станом здоров`я. Позивач зауважує, що згідно зі ст. 46 КЗпП України відсторонення від роботи можливе, зокрема, лише у разі відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, проте вакцинація від COVID-19 не є таким оглядом, а також згідно зі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вакцинація від COVID-19 не є обов`язковою та не включена до календаря щеплень.

Також позивач вважає, що вакцина від COVID-19 не пройшла усі необхідні клінічні випробування, відсутні підтвердження її безпечності, а тому вимога щодо обов`язкового щеплення цією вакциною, на думку позивача, є порушенням ст. 28 Конституції України та є медичним експериментом над людьми без їхньої згоди.

Крім цього, позивач зазначає, що відсторонення її від роботи відбулось на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 19.12.2020 та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, які є підзаконними актами, хоча ст. 92 Конституції України дозволяє втручання у право на працю лише виключно на підставі законів України.

Також позивач вказує, що розмір її середньомісячної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували відстороненню її від роботи, становить 7000,93 грн, а розмір її середньоденної заробітної плати складає 225,84 грн.

За таких підстав позивач просить визнати незаконним і скасувати наказ КНП «ТОДКЛ» № 53/01 від 31.01.2022 в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язати КНП «ТОДКЛ» допустити позивача до роботи молодшою медичною сестрою педіатрично-боксованого відділення КНП «ТОДКЛ»; стягнути з КНП «ТОДКЛ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи на підставі оскаржуваного наказу до моменту набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.02.2022 позовна заява залишена без руху з наданням позивачу строку на усунення її недоліків. 25.02.2022 на виконання вимог даної ухвали позивач усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.02.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи.

28.03.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що коронавірусна хвороба COVID-19 є інфекційним захворюванням та згідно з рекомендаціями Всесвітньої організації охорони здоров`я та Міністерства охорони здоров`я України найкращим способом захисту від COVID-19 є вакцинація. При цьому усі вакцини, схвалені для використання Всесвітньою організацією охорони здоров`я, у тому числі і вакцина від COVID-19, мають високу ефективність. Вказане, на думку відповідача, спростовує доводи позивача щодо неефективності та небезпечності такої вакцини та що її застосування є медичним експериментом. Також відповідач вважає, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 працівники окремих професій, до яких включені і працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших, не включених до календаря щеплень, інфекційних хвороб, до яких належить і COVID-19.

Крім цього, на виконання вимог листа Департаменту охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації № 153/06-03 від 13.01.2022 «Про забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів», яким на керівника медичного закладу покладений контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19, відповідач 17.01.2022 підготував для ще невакцинованих працівників, у тому числі і для ОСОБА_1 , повідомлення про необхідність здійснення такого щеплення або надання документів, що підтверджують вакцинацію чи протипоказання до неї або сертифікат про таку вакцинацію. Також у повідомленні зазначено про відсторонення від роботи у разі невиконання зазначених вимог та дату такого відсторонення. Позивач 17.01.2022 особисто отримала повідомлення та проставила у ньому відмітку «Незгідна», у зв`язку з чим працівниками відділу кадрів КНП «ТОДКЛ» складений відповідний акт від 17.01.2022. Оскільки до 09 год. 00 хв. 31.01.2022 позивач не надала необхідних документів, наказом № 53/01 від 31.01.2022 позивач з 31.01.2022 відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового щеплення від COVID-19.

30.03.2022 позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій викладені вимоги із зазначенням їх обґрунтування, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

05.04.2022 відповідач подав до суду заперечення, у якому, крім доводів, викладених у відзиві, додатково зазначив, що твердження у повідомленні від 17.01.2022, яке було вручене позивачу, про те, що у разі ненадання необхідних документів на підтвердження вакцинації чи протипоказань до неї або сертифікату про таку вакцинацію позивач буде відсторонена від роботи з 31 грудня 2022 року, було технічною помилкою. Зміст даного повідомлення дає підстави зрозуміти, що насправді малось на увазі, що відсторонення позивача матиме місце з 31 січня 2022 року.

У судовому засіданні 15.04.2022 позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просила позов задовольнити. Пояснила, що не бажає надавати інформацію стосовно того, чи вакцинована вона від COVID-19, оскільки це є медичною таємницею. Проте позивач вважає, що така вакцинація носить характер медичного експерименту над людьми, а позивач не бажає бути об`єктом досліду. Не заперечувала, що 17.01.2022 у відділі кадрів їй було вручене повідомлення, у якому містився порядок надання документів, необхідних для подальшого допуску до роботи у зв`язку з протиепідемічними заходами від COVID-19. У даному повідомленні позивач проставила відмітку «Незгідна», що, як пояснила у судовому засіданні позивач, означало її відмову від вакцинації. Позивач не надала у строк до 09 год. 00 хв. 31.01.2022 визначені у повідомленні документи, а тому її відсторонили від роботи. При цьому позивач не зауважила, що у повідомленні було зазначено, що її відсторонять від роботи з 31 грудня 2022 року, хоча насправді її відсторонили з 31 січня 2022 року. З приводу цих неточностей позивач до керівництва не зверталась, оскільки ще після отримання повідомлення мала намір звертатись за захистом своїх прав до суду. Позивач також не зверталась до керівництва з метою надання пояснень щодо небажання чи неможливості надати документи, визначені у повідомленні від 17.01.2022. Позивач обізнана, що у КНП «ТОДКЛ» майже усі працівники зробили щеплення від COVID-19. Декілька осіб зробили таке щеплення після отримання повідомлень, аналогічних тому, яке отримала і позивач. Одна працівниця, не бажаючи вакцинуватись, звільнилась. Позивач зазначила, що обізнана, яким чином і де саме можна зробити щеплення від COVID-19. Позивач зазначила, що на даний час її допустили до роботи, оскільки на період воєнного стану дію оскаржуваного наказу призупинено.

У судовому засіданні 15.04.2022 представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив позов задовольнити. Пояснив, що саме відповідач має надати докази того, що позивач не зробила щеплення від COVID-19. Проте такі докази не надані. Так само представник позивача вважав, що відповідачем не надані докази того, що відповідач при відстороненні позивача від роботи міг керуватись нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, ніж Конституція України, та суперечать їй. Зазначив, що відсторонення позивача суперечить дійсній судовій практиці в Україні, а також міжнародним актам та практиці Європейського суду з прав людини.

У судовому засіданні 15.04.2022 представник відповідача Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради Панас Н.М. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві та запереченні, та просила у позові відмовити. Пояснила, що загальна кількість працівників КНП «ТОДКЛ» приблизно 760 осіб, з яких лише 6 осіб, у тому числі і позивач, не бажали вакцинуватися на виконання протиепідемічних заходів від COVID-19. Керуючись чинним законодавством України, а також роз`ясненнями та вказівками вищестоящих органів, керівництво КНП «ТОДКЛ» вручило вказаним особам повідомлення про необхідність надання документів, які свідчать про вакцинацію від COVID-19 чи протипоказання до такої вакцинації або сертифікат про вакцинацію. 4 особи зробили щеплення, одна працівниця звільнилась, а позивач звернулась до суду з даним позовом. При цьому позивач не надала необхідних документів, а тому 31.01.2022 була відсторонена від роботи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що згідно з витягом з наказу КНП «ТОДКЛ» № 32 від 23.05.2011 ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої сестри поліклінічного відділення з 23.05.2011. З 02.12.2015 по даний час позивач працює на посаді молодшої медичної сестри педіатрично-боксованого відділення КНП «ТОДКЛ», що підтверджується довідкою № 87-08/07 від 25.03.2022.

Відтак між сторонами існують трудові правовідносини, які регулюються нормами КЗпП України та іншим трудовим законодавством.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

У п. «а», «б» ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 267 від 25.03.2015, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі за текстом - Перелік).

Відповідно до цього Переліку (у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16.09.2011) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, серед іншого, працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форм власності.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08.11.2021, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

На виконання вказаних вимог закону та нормативно-правових актів Департаментом охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації 13.01.2022 керівникам закладів охорони здоров`я області, у тому числі і керівнику КНП «ТОДКЛ», скерований лист № 153/06-03 «Про забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів», яким зауважено, що контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками медичного закладу покладається саме на керівника цього закладу, а також що ст. 44-3 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність посадових осіб за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Відтак 17.01.2022 відповідач склав на ім`я ОСОБА_1 повідомлення № 35-01/07, у якому роз`яснив обов`язок останньої вакцинуватися від COVID-19 та запропонував у строк до 09 год. 00 хв. 31.01.2022 надати один з таких документів: 1) документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або 2) міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; або 3) довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16.09.2011.

Також у даному повідомленні зазначено, що у разі ненадання жодного з перелічених документів у строк до 09 год. 00 хв. 31.01.2022, позивач з 09 год. 00 хв. 31.12.2022 буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

При цьому у судовому засіданні встановлено, що зазначення у вказаному повідомленні дати, з якої позивач буде відсторонена від роботи 31 грудня 2022 року було технічною помилкою замість зазначення вірної дати 31 січня 2022 року. Про такі обставини повідомила представник відповідача і такі обставини фактично не оспорювалися позивачем, оскільки остання вказала, що після відсторонення її від роботи 31.01.2022 не зверталася з приводу цього питання до керівництва та навіть не звернула увагу на невідповідність цих дат.

Факт вручення позивачу повідомлення від 17.01.2022 підтверджується проставленням останньою відмітки «Незгідна» та актом від 17.01.2022, складеним працівниками відділу кадрів КНП «ТОДКЛ».

При цьому суд критично оцінює посилання у цьому акті щодо відмови позивача надати перелічені у повідомленні документи, оскільки такий акт датований 17.01.2022, а позивач мала можливість надати необхідні документи до 31.01.2022. Відтак цей акт не може слугувати належним доказом ненадання позивачем зазначених документів.

Разом з тим суд встановив, що вказаних у повідомленні від 17.01.2022 документів позивач відповідачу все ж таки не надала, що визнавалось та не заперечувалось учасниками справи у судовому засіданні. При цьому позивач вказала, що була обізнана з порядком, способом та місцем здійснення вакцинації від COVID-19 і не потребувала додаткового роз`яснення для реалізації свого обов`язку здійснити вакцинацію від COVID-19.

Відтак 31.01.2022, керуючись ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 та на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 35-01/07 від 17.01.2022, медичний директор КНП «ТОДКЛ» Філюк А. видала наказ № 53/01, яким ОСОБА_1 , молодшу медичну сестру педіатрично-боксованого відділення, з 31.01.2022 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. З даним наказом позивач особисто ознайомлена, про що свідчить проставлений позивачем підпис.

Так, відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

При цьому Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

У постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.03.2012 у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Указане дає підстави вважати, що відсторонення від роботи у випадку непроходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чи ненадання документів, які підтверджують наявність протипоказань до такого щеплення, прямо передбачено діючим законодавством.

Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивач не надала. При цьому позивач завчасно була попереджена роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти COVID-19. Таке попередження було оформлене письмово та доведено до відома позивача. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення із зазначенням строку відсторонення до усунення причин, що його зумовили. Позивач була ознайомлена із наказом під підпис.

Суд вважає, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими і у цьому випадку таке втручання мало об`єктивні підстави та було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення певних категорій працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників системи охорони здоров`я, в тому числі пацієнтів-дітей, які у період хвороби, перебуваючи у медичному закладі, є найбільш уразливі.

Вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Позивач є працівником закладу охорони здоров`я та контактує з хворими дітьми. Допущення до такої роботи осіб, які не мають обов`язкових чи необхідних щеплень, є неприпустимим з огляду на необхідність забезпечення захисту і здоров`я дітей. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником закладу охорони здоров`я протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, дітей, які перебувають у цьому закладі. Унаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та здоров`я, що гарантоване статтями 3, 27, 49 Конституції України.

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилась від обов`язкового щеплення. Така відмова виразилась шляхом ненадання документів, що підтверджують вакцинацію, чи сертифікату про вакцинацію, чи довідки про наявність протипоказань до вакцинації.

При цьому втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Суд вважає неспроможними доводи позивача про те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень не ґрунтується на законі, а на підзаконних актах.

Конституційним Судом України в рішенні від 09.07.1998 № 12-рп/98 було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в ч. 3 ст. 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Більше того, доводи позивача у цій частині спростовуються тим, що саме законом (статтею 46 КЗпП та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб») передбачено обов`язковість щеплення та відсторонення від роботи.

При цьому суд зауважує, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників могла мати негативні наслідки для нього, оскільки ст. 44-3 КУпАП визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, посадова особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Суд зазначає, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то Європейський суд з прав людини посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів.

З приводу тверджень позивача щодо того, що вакцина проти COVID-19 не пройшла всіх клінічних випробувань та її застосування є незаконним медичним експериментом суд зазначає, що механізм проведення державної реєстрації вакцин для профілактики COVID-19, які постачаються в Україну, визначений Порядком державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1446 від 29.12.2021. Аналіз змісту даного нормативно-правового акту дає підстави вважати, що реєстрація вакцин від COVID-19 у МОЗ України свідчить, що такі вакцини за результатами експертних висновків дозволені для використання в Україні.

Стосовно порушення права на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, Європейський суд з прав людини зазначив таке: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинації.

При цьому суд також відхиляє за недоведеністю доводи позивача щодо наявності з боку відповідача дискримінації за станом здоров`я.

Пункт 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21.02.1997 у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Суд встановив з наданих у судовому засіданні пояснень учасників справи, що також останніми визнавалось та не оспорювалось, що усі працівники КНП «ТОДКЛ» на виконання вимог закону та протиепідемічних заходів були вакциновані від COVID-19. При цьому декілька осіб здійснили вакцинацію після отримання повідомлень, аналогічних тому, що було вручене 17.01.2022 і позивачу. Відтак вимога щодо необхідності вакцинуватися та відсторонення від роботи унаслідок невиконання цієї вимоги безпосередньо пов`язані з характером роботи, яку виконує позивач, та стосувалась не лише останньої, а й усіх працівників КНП «ТОДКЛ». Крім цього, така вимога та відсторонення мали правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Указане, в свою чергу, свідчить про неможливість здійснення дискримінації по відношенню до позивача, а тому її твердження у цій частині є безпідставними.

Щодо інших доводів позивача, то згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04). Відтак суд вважає, що надав відповідь на усі поставлені позивачем питання та навів оцінку усім основним доводам, якими остання обґрунтовувала даний позов.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсторонюючи позивача від роботи, роботодавець діяв на підставі, у межах повноважень та на підставі положень, визначених законом та підзаконними нормативними актами. Відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним. Будь-яких порушень вимог законодавства або порушення процедури відсторонення від роботи позивача судом не встановлено. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині скасування оскаржуваного наказу.

Щодо вимоги про допуск до роботи та стягнення середнього заробітку суд зазначає, що оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Так, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 10 Постанови від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону Українм «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Таким чином, оскільки позивача було відсторонено від роботи за наявності законних підстав для цього, а саме у зв`язку з ненаданням нею документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або ж довідки про абсолютні протипоказання до такого щеплення, внаслідок чого вона з 31.01.2022 була тимчасово увільнена від виконання своїх трудових обов`язків, то середній заробіток за цей час стягненню з відповідача не підлягає, а відтак у задоволенні позову у цій частині також слід відмовити.

Так само суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо допуску позивача до роботи, зважаючи на висновок суду про законність оскаржуваного наказу.

При цьому суд зауважує, що згідно з наказом генерального директора КНП «ТОДКЛ» № 109/01 від 01.03.2022 на виконання наказу міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25.02.2022 дія наказу КНП «ТОДКЛ» № 53/01 від 31.01.2022 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи призупинена на час воєнного стану в Україні.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992 грн 40 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0.4.1 від 07.02.20222. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 46 КЗпП України, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 4, 76-82, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 6, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи відмовити.

Судові витрати у виді судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок покласти на ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Майка Максим Борисович, місцезнаходження: вул. Князя Острозького, буд. 33, м. Тернопіль.

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, місцезнаходження: вул. Академіка Сахарова, буд. 2, м. Тернопіль; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02001305.

Представник відповідача: Панас Надія Миколаївна , місце перебування: вул. Академіка Сахарова, буд. 2, м. Тернопіль.

СуддяІ. В. Марциновська

Повне судове рішення складене 20.04.2022.