Справа № 2-5089/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Собослоя Г.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 березня 2012 року (у складі судді Сочки В.І.) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулося до суду з цим позовом у липні 2011 р.

Банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 2203,82 доларів США, що за курсом 7,98 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/179 від 16 травня 2011 р. складає 17 583,16 грн. за кредитним договором № б/н від 29.05.2008 р., судові витрати в розмірі 175,83 грн. і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу.

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.05.2008 р. відповідач отримала кредит у розмірі 1300 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору такий складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою.

У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, унаслідок чого, станом на 28.04.2011 р. її заборгованість перед Банком становить 2203,82 доларів США, які складаються із: 1090 доларів США заборгованість за кредитом, 729,19 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 220 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 62,67 доларів США штраф (фіксована частина) та 101,96 доларів США штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 березня 2012 р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 2203,82 доларів США заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.09.2007 р., 175,83 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-матеріали справи не містять доказів видачі позичальнику коштів у сумі 1300 доларів США; позичальником було отримано карту, на якій було встановлено кредитний ліміт у сумі 500 грн., строк користування коштами складав 2 р., що відповідає терміну дії картки; таким чином термін дії кредитування закінчився у травні 2010 р.;

-відповідач не отримувала та не ознайомлювалася із умовами кредиту, відповідно до якого відсоткова ставка по кредиту становить 20,40 доларів США (?);

-відсотки були нараховані в період із травня 2008 р. по квітень 2011 р., тобто протиправно, правових підстав для нарахування і стягнення із позичальника штрафів у Банку не було;

-відповідач не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що позбавило її можливості подати клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу відхилити. Узагальнені заперечення зводяться до наступного:

-підписавши заяву на отримання кредиту, позичальник приєдналася, погодилася і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку Договорі банківського обслуговування у цілому;

-Банк належними та допустимим доказами довів вимоги, на які посилався при зверненні до суду з позовом.

Апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позовних вимог відмовити, з таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Суд виходив із доведеності позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що в матеріалах справи немає доказів видачі позичальнику коштів у сумі 1300 доларів США, а висновки суду, викладені у резолютивній частині про дату договору, суперечать змісту мотивувальної частини.

За приписами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що Банк у своїй позовній заяві посилається на те, що між ним і позичальником було укладено кредитний договір № б/н від 29.05.2008 р., відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 1300 доларів США.

Розрахунок заборгованості наданий теж по кредитному договору № б/н від 29.05.2008 р. станом на 28.04.2011 р. (а.с.6-7).

Однак, анкета-заява на отримання кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжку картку, яка була додана до позовної заяви, датується 20.06.2008 р. на суму 900 грн. (а.с.9).

У відзиві на апеляційну скаргу Банк указує, що до матеріалів позовної заяви помилково було долучено іншу анкету-заяву, і вже до відзиву на апеляційну скаргу додає анкету-заяву від 29.05.2008 р., відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1300 доларів США, проте вказаний письмовий доказ не був поданий до суду першої інстанції і ним не досліджувався.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Верховний Суд зазначає, що згідно з процесуальним законом обов`язок доказування підстав позову (обставин) покладається на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень, а їх недоведеність є підставою для відмови у позові.

Банк, звертаючись до суду з позовом і мотивуючи його укладенням із ОСОБА_1 кредитного договору № б/н від 29.05.2008 р. на суму 1300 доларів США, додав до свого позову заяву № б/н від 20.06.2008 р. на суму 900 грн., що суперечить підставам заявленого позову.

Суд першої інстанції не звернув на це уваги та констатував: «як убачається з матеріалів справи, 29.05.2008 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н від 29.05.2008 р., відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 1 300,00 доларів США, із сплатою 20,40 % річних та зобов`язалася щомісячно здійснювати погашення кредиту та сплачувати відсотки за його користування, однак в порушення умов договору взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує».

Однак, такий висновок суду не відповідає обставинам справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, і дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у той час, як Банк не довів порушення своїх прав належними та допустимим доказами.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 376 ч.1 п.п.1, 3 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскарженого рішення і постановлення нового про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати на суму 263,75 грн. (за подання апеляційної скарги) належить покласти на позивача Банк.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, п.3, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2.Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 березня 2012 року скасувати.

3.У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

4.Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 263 (двісті шістдесят три) гривні 75 копійок у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 20 квітня 2022 р.

Судді: