Справа № 206/64/22
Провадження № 2/206/382/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Різниченко Я.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи,-

І. Стислий виклад позиції позивача та представника відповідача.

Позивач звернулась до суду із даною позовною заявою, яка з урахуванням додатку до позовної заяви, обґрунтована тим, що позивач працює бухгалтером 1 категорії в Виробничому структурному підрозділі «Дніпровської Дирекції» Філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська Залізниця» з 03.03.1986. Позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів з 09.12.2021. Позивач написала заяву про відмову від ризикованого медичного втручання та заперечення на розпорядження від 16.11.2021, яку ОСОБА_1 подала до Дирекції 09.12.2021. Позивач написала, що не згодна з відстороненням від роботи та зазначила, що вимоги підзаконних актів, якими встановлено надання сертифікатів про вакцинацію та усунення від роботи суперечить вимогам Конституції України і просила не відстороняти її від роботи. 10.12.2021 позивача не допустили до робочого місця та до виконання робочих обов`язків. ОСОБА_1 зателефонувала до поліції та повідомила про кримінальне правопорушення, здійснене відносно неї. Наказ від 09.12.2021 про відсторонення позивача від роботи не містить відомостей на підтвердження відмови здійснити щеплення. Посилання відповідача на постанову КМУ від 09.12.2020 № 1236, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти Covіd-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти Covіd-19 та надали висновок про наявність протипоказань до вакцинації, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення визначену законодавством, оскільки зазначена постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом. Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби Covіd-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Вимога відповідача до позивача надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від Covіd-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням вимог Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 49 від 09.12.2021 про відсторонення її від роботи, стягнути середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 до часу фактичного виконання судового рішення та стягнути з АТ «Українська залізниця» витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. (а.с. 1-4, 36-37).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі та зазначив, що щеплення було обов`язковим у зв`язку з поширенням інфекційного захворювання. У визначеному законом порядку, був встановлений перелік професій для яких щеплення було обов`язковим. Оскільки позивач відмовилась від щеплення, керівництвом на законних підставах було відсторонено її від роботи. Жодних довідок від лікаря про наявність застережень до проведення щеплення, позивач не надавала.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

11.01.2022 позивач звернулась до суду з даною позовною заявою з додатками (а.с. 1-29).

13.01.2022 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху (а.с. 32-33).

21.01.2022 до суду від позивача надійшов додаток до позовної заяви (а.с. 35-55).

07.02.2022 відкрито провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09.03.2022 (а.с. 58).

09.03.2022 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового розгляду (а.с. 60-62).

09.03.2022 судове засідання відкладено на 23.03.2022 у зв`язку з неявкою представника відповідача (а.с. 63).

23.03.2022 судове засідання відкладено на 22.04.2022 у зв`язку з неявкою представника відповідача (а.с. 65).

22.04.2022 до канцелярії суду від позивача надійшла заява про долучення доказів (а.с. 69-71).

22.04.2022 заслухано виступи зі вступними словами позивача та представника відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

22.04.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 74).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 має трудові відносини з відповідачем з 1986 року. 08.10.2021 прийнята бухгалтером 1 категорії бухгалтерії в порядку переведення з виробничого структурного підрозділу «Дніпровське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» (а.с. 13-15, 46-49).

Відповідно до розпорядження начальника дирекції Виробничого структурного підрозділу «Дніпровської Дирекції» Філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська Залізниця» № 13 від 16.11.2021, на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України від 06.04.2020 № 1654-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають профілактичним щепленням», зобов`язано ознайомити підлеглих працівників, що з 09.12.2021 працівники, які не пройшли обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19 будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів, а саме: документ, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від Covid-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595. Працівник, який до вказаного терміну не надає одного із зазначених документів до відділу управління персоналом, буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже цей період роботодавець не сплачуватиме за робітників страховий внесок. Період відсторонення без збереження заробітної плати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку (ст. 9 ЗУ «Про відпустку») (а.с. 5, 38).

16.11.2021 позивачем були подані начальнику Дирекції письмові заперечення на розпорядження (повідомлення) від 16.11.2021 № 13 у зв`язку з тим, що щеплення проти Covid-19 відсутнє в переліку обов`язкових щеплень призначених ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема від стануздоров`я чи з інших етичнихпричин, не допускається (ст. 2-1 Кодексу законів про працю України). Права та свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України (а.с. 10, 43).

09.12.2021 позивачем подано до начальника Дирекції заяву про відмову від ризикованого медичного втручання, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовилась від щеплення проти коронавірусної інфекції SARS-CoV-2 (а.с. 7-9, 40-42).

Згідно наказу № 46 від 09.12.2021, ОСОБА_1 , бухгалтера 1 категорії бухгалтерії, відсторонено з 09.12.2021 від роботи до моменту усунення причин відсторонення. Після отримання нею обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти Covid-19, виданого закладом охорони здоров`я, необхідно письмово повідомити про це керівника структурного підрозділу. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснюється (а.с. 6, 39).

За період з червня 2021 року по жовтень 2021, ОСОБА_1 , яка працювала в Дніпровському територіальному управлінні Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ Українська залізниця», нараховано заробітну плату, без урахування податку з доходів фізичних осіб, 81044,45 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 212 від 09.12.2021 (а.с. 11, 44).

За період з жовтня 2021 року по листопад 2021 року, ОСОБА_1 , яка працювала в Виробничому структурному підрозділі «Дніпровська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ Українська залізниця», нараховано заробітну плату, без урахування податку з доходів фізичних осіб, 23195,08 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 211 від 09.12.2021 (а.с. 12, 45).

ОСОБА_1 10.12.2021 звернулась до служби 102 із заявою про те, що 10.12.2021 за адресою: м. Дніпро, вул. Магаданська, буд. 43 АТ «Укрзалізниця» «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» виробничий структурний підрозділ «Дніпровська дирекція» ОСОБА_1 прийшла на робоче місце, але її знову відсторонюють. Вона не згодна з даним відношенням та наказом, так як відповідно до Конституції України, відсторонити від роботи не мають права, що підтверджується талономом-повідомлення єдиного обліку № 17538 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с. 21, 55).

Відповідно до наказу № 8 від 28.02.2022 начальника дирекції Виробничого структурного підрозділу «Дніпровської Дирекції» Філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська Залізниця», на підставі наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022, ОСОБА_1 допущено до роботи до завершення воєнного стану в Україні з 28.02.2022 на підставі зупинення дії наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 (а.с. 70).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд відхиляє документ, долучений до матеріалів справи, а саме: копію письмових пояснень ОСОБА_1 начальнику ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, оскільки дана копія має низьку якість та не стосується предмету доказування.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Під визначенням - «відсторонення працівника від роботи» необхідно розуміти один із випадків передбачених законодавством призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Судом встановлено, що на підставі наказу відповідача № 46 від 09.12.2021, позивача було відсторонено від роботи з 09.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, а саме: отримання нею обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

При видачі оспорюваного наказу відповідач, окрім ст. 46 КЗпП України, керувався ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Згідно з приписами пунктів а, б частини першої статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Нормами статті 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» передбачено таке.

Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України, що вбачається з пункту 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 90), передбачено, що Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з норм пункту 1 Положення МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику декількох сферах, у тому числі, у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя та запобігання факторам ризику, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, а також забезпечення формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно з пунктом 8 Положення, накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021.

Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899.

Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка набрала чинності з 08.11.2021, на керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організацій покладено обов`язки забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що позивач працює на посаді бухгалтера 1 категорії бухгалтерії у Виробничому структурному підрозділі «Дніпровської Дирекції» Філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська Залізниця», тобто входить до визначеного Переліку наявності обов`язкового профілактичного щеплення.

Так, відповідач вчинив всі передбачені чинним законодавством дії перед відстороненням позивача від роботи, а саме ознайомлено з розпорядженням № 13 від 16.11.2021, повідомлено про можливість надання довідки про абсолютні протипоказання від проведення щеплення, повідомлено про можливе відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тощо.

Однак, в супереч вимогам чинного законодавства, позивач свідомо відмовилась від щеплення та не надала відповідний медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

До того ж, позивач не надала до суду жодного медичного документу (довідка, висновок, акт, тощо) на підтвердження наявності в неї відповідного діагнозу та протипоказань до щеплення.

Законодавство України - це система нормативно-правових актів, прийнятих Верховною Радою України, іншими органами, які наділені компетенцією видання нормативно-правових актів.

У свою чергу нормативно-правові акти поділяються на закони та підзаконні нормативно-правові акти Президента України, уряду, центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та інші.

Отже, «до інших, передбачених законодавством випадків», у цьому разі, належить відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, а до законодавства, яким передбачено такі випадки, належить віднести Закон України «Про захист від інфекційних хвороб», Наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, Постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», Закон України «Основи законодавства про охорону здоров`я».

Згідно з частиною 2-3 ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Доводи позивача про порушення конституційного права на працю, недопустимість обмеження такого права, не інакше, як в умовах воєнного або надзвичайного стану, дискримінаційний характер наказу, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження ґрунтуються на вибірковому тлумаченні норм чинного законодавства.

Зокрема, відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю.

Отже, не праця, а саме, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнається найвищою соціальною цінністю, а тому не має підстав визнати пріоритетність права особи на працю та домінування інтересів однієї особи над інтересами суспільства, а саме в інтересах суспільства було прийнято нормативно-правові акти, які забезпечували захист проти гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, шляхом встановлення обов`язкового щеплення для певної категорії працівників, отже в інтересах суспільства відповідно до законодавства, видано оскражуваний наказ відповідачем.

У рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом з тим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність виправдання таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: чи є втручання виправданим» відповідно до закону»; чи має воно на меті законні цілі; чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Виходячи з того, що унаслідок тимчасового відсторонення позивача від роботи відбулось у певній мірі втручання у право позивача на працю, суд вважає, що таке втручання було доцільним і виправданим, оскільки, рішення про відсторонення ґрунтується на національному законодавстві, яке чітко визначає підстави для обов`язкового профілактичного щеплення, Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, наслідки ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, а тому є «виправданим відповідно до закону», має на меті законні цілі, оскільки проводиться з метою охорони здоров`я населення країни та необхідності контролювати поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, є виправданим в демократичному суспільстві з огляду на домінування інтересів держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Стаття 1 Протоколу № 12 Конвенції передбачає заборону дискримінації. Відповідно до такого протоколу здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Дискримінація полягає в застосування різного поводження щодо осіб, які перебувають в однаковому становищі, без об`єктивного й розумного обґрунтування, водночас різниця в поводженні не має за легітимну мету або різниця в поводженні не є пропорційною поставленій меті (єдиною підставою різниці є особистісна характеристика), під час користування будь-якими правами, передбаченими національним законом.

Тимчасове обмеження права позивача на працю, яка відмовилася від вакцинації за власним бажанням, а тому була відсторонена від роботи, не є проявом дискримінації, оскільки такі дії вчинені в інтересах суспільства, які превалюють над інтересом однієї особи, ґрунтуються на законі та переслідують законні цілі.

У справі «Соломахін проти України» у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Інші доводи позивача зводяться до суб`єктивного тлумачення норм законодавства.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виходячи із системного аналізу зазначених нормативно-правових актів, тимчасове відсторонення позивача від роботи проведено відповідно до вимог законодавства і в порядку, встановленому законом.

Позивач не дотрималася загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід - відсторонення від роботи.

На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для визнання незаконним і скасування наказу № 46 від 09.12.2021 відсутні.

Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, слід зазначити наступне.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Тимчасова втрата заробітної плати це прямий наслідок свідомого рішення позивача обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я та суспільства в цілому.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, зокрема, інших працівників Виробничого структурного підрозділу «Дніпровської Дирекції» Філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська Залізниця».

З огляду на те, що наказ про відсторонення від роботи позивача не підлягає скасуванню, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача щодо стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення її від роботи, а тим паче до виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, суд не може з власної ініціативи збирати докази на підтвердження тих чи інших обставин, оскільки в такому випадку порушується принцип незалежності суду. Кожна сторона повинна довести обставини, які на її думку мають значення для справи і на які пона посилається як на підставу свої вимог. Суд може лише оцінювати ті докази, які подані під час розгляду справи учасниками процесу.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю, судовий збір, сплачений позивачем та витрати на правову допомогу необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 43 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 46 КЗпП, ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 134, 137, 141, 175, 258, 259, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу № 49 від 09.12.2021 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 до часу фактичного виконання судового рішення та стягнення з АТ «Українська залізниця» витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.04.2022.

Головуючий суддя: К.С. Маштак