КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022року місто Київ.

Справа 367/4684/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/510/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосудді Желепа О.В.

суддів Кравець В.А., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2021 року ( у складі судді Линника В.Я., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Бучанської міської ради Київської області, про усунення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 18.07.2017 року звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивував тим, що він є співвласником (разом зісвоєю дружиною та сином) квартири АДРЕСА_1 . Будинок поділений на 4 квартири, і знаходиться на земельній ділянці площею 0,279 га, яка перебуває у користуванні власників багатоквартирного будинку, на підставі ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України.

Однак, його сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які проживають у квартирі АДРЕСА_2 , було самовільно встановлено металевий паркан на самовільно зайнятій земельній ділянці, що призначена для спільного користування власників будинку (домоволодіння) для проходу інших співвласників до своїх квартир.

Підтвердженням того, що земельна ділянка (прохід), який веде до їх квартири АДРЕСА_3 , призначена для спільного користування є план земельної ділянки з надвірними будівлями, а також зведений план земельної ділянки, з яких вбачається, що між земельними ділянками ОСОБА_2 знаходиться прохід шириною 1,5 м, який призначений для спільного користування, і який незаконно перекрито парканом, шляхом його самовільного встановлення.

Враховуючи те, що паркан встановлений між земельними ділянками ОСОБА_2 , де знаходиться прохід шириною 1,5 метри, який призначений для спільногокористування і не може належати якійсь одній особі, а перебуває у користуванні всіх власників квартир, тому вважає, що відповідачами порушене його право, як власника майна.

Керуючись ст. 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України, просить зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, призначеною для спільного користування, яка розташована між земельними ділянками ОСОБА_2 кадастровий №:01:117:0087 та №:01:117:0090, по відношенню до ОСОБА_1 шляхом демонтажу встановленої ними огорожі на проході загального користування, до квартири АДРЕСА_3 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та знаходиться у будинку (домоволодінні) АДРЕСА_3 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_6 21.08.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що паркан встановлений між земельними ділянками ОСОБА_2 , де знаходиться прохід шириною 1,5 метри, який призначений для спільного користування, який не може належати якійсь одній особі, а перебуває у користуванні всіх власників квартир, тому у зв`язку з цим Відповідачами порушене право позивача, як власника майна. Крім того, Відповідачем у запереченні на позов, не заперечується та обставина, що між земельними ділянками (розташовані з правого боку на схемі до мирової угоди наданої Відповідачем, які заштриховані діагональними лініями з права на ліво), які належать на праві власності ОСОБА_2 знаходиться прохід (шириною 1,5 метри) загального користування. Однак, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що містяться у справі, що призвело до неправильного її вирішення.

В судовому засіданні апеляційного суду 22 лютого 2022 року представник позивача ОСОБА_7 доводи скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, доповідь судді-доповідача

Желепи О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівніумови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи не визнання.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі порушують їх права, ширина проходу загального користування становить 1,5 м, а земельна ділянка з кадастровим №:01:117:0090 належить ОСОБА_2 .

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що ГуменюкЮрійАнатолійович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить Свідоцтво про право власності на житло від 24.12.14 № 413 (а.с. 5).

Власницею квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартиривід 07.07.2001 р. (а.с. 45), є Кирилюк НінаЯківна.

Також судом встановлено, що співвласниками будинку АДРЕСА_3 було визначено порядок користування земельною ділянкою біля будинку, який визначено в Мировій угоді від 15.10.2004 р. та схемі земельної ділянки (а.с. 57), згідно яких в користування ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 601,4 кв.м., ОСОБА_9 -605,32 кв.м., ВАТ ВКП «Бучанський завод скловиробів» - 701,8 кв.м. і 399 кв.м. Площа ділянки спільного користування становить 84кв.м.

Рішенням Бучанської селищної ради Київськоїобластівід 21.10.04 № 1064-35-IV (а.с.58) було закріплено за будинком АДРЕСА_3 земельну ділянку площею 2 790,00 кв.м., залишено у користуванні ВАТ ВКП «Бучанський завод скловиробів» земельну ділянку площею 1 383,28 кв.м., передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 601,40 кв.м., ОСОБА_9 - 605,32 кв.м. земельну ділянку площею 200,00 кв.м. залишено в спільному користуванні співвласників будинку.

ОСОБА_2 на даний час на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0167 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий №:01:117:0087, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 31.10.2007 р. серія ЯЕ № 590123 (а.с. 46-47).

Із зведеного плану земельної ділянки (а.с. 9) та схеми земельної ділянки (а.с. 10, 57) не вбачається де саме знаходиться частина будинку (квартира АДРЕСА_3 ), що належить позивачу і його сім?ї.

Відповідачі як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді не визнавали встановлення паркану на земельнійділянці спільного користування, а також вчинення ними перешкод позивачам в користуванні їх власністю.

Оглянувши наявні в справі письмові докази, на які посилається позивач, при абсолютно протилежній позиції сторін, колегія суддів не встановила, що відповідачі встановили паркан, який перешкоджає позивачам в доступі до їх квартири.

Зі схеми, в якій зображено скорочення «ДСП» неможливо однозначно встановити , що це земля спільного користування. Якщо навіть припустити, що це так, то на ній не зображений паркан, яким за позицією позивачів перекрито прохід до їх квартири .

З актів депутатів Бучанської міської ради, акту контролю огляду засобів облікуе лектричної енергії та фотографій (а.с. 6-8, 36-39, 48-52, 188-196) також неможливо зробити висновок про зазначені вище обставини та те, що вони стосуються частин будинку сторін по справі. З них лише вбачається наявність парканів біля будинку, але вони не підтверджують, що такі паркани знаходяться на земельній ділянці для спільного користування, якою має право користуватись позивач.

Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиноюпершоюстатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується, що тідокази які надані суду не давали підстав для висновку, що права позивачів порушені і що після укладення мирової угоди щодо користування землею, відповідачі встановили паркан не на своїй земельній ділянці, а на земельній ділянці для спільнго користування та загородили прохід.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не маютьдля суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом роз`яснювалось позивачам право провести експертизу та надати висновок на підтвердження їх позиції, щодо місця розташування паркану та приналежності частини земельноїділянки всім співвласникам, до якої загороджено прохід, разом з тим позивачі таким правом не скористались, вважаючи, що наданих доказів достатньо.

Проте, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам і дійшов вірного висновку, що на підставі них неможливо встановити приналежність земельних ділянок конкретним співвласникам, після укладення мирової угоди та рішень судів, та дійти однозначного висновку, що відповідачі незаконно встановили паркан не на своїй земельній ділянці перекривши прохід, який є землею загального користування.

При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, дослідивши належним чином матеріали справи та подані сторонами докази, надавши таким доказам належну правову оцінку, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 не надавсуду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, призначена для спільного користування, яка розташована між земельними ділянками ОСОБА_2 кадастровий №:01:117:0087 та №:01:117:0090

На підставі викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог та обставин, на які позивач посилався у позові.

Отже, судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи та подані сторонами докази, надано доказам належну правову оцінку, з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим зробдено законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегіясуддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, не вдається до аналізу і перевірки іншихдоводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що були належним чином досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Згідностатті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна