Справа № 202/4092/21
Провадження № 2/202/361/2022
21 квітня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючої судді - Бєсєди Г.В.
за участю секретаря Весненка І.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що 23.09.1995 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням суду від 04.02.2015 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач у 2009 році отримав грошову винагороду у сумі 700 000 грн. та на отриману винагороду придбав квартиру АДРЕСА_1 . Інша частина коштів від винагороди була витрачена на ремонтні роботи. Звертав увагу суду, що відповідач понад сім років без поважних причин не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Реєстрація відповідача у вказаній квартирі позбавляє його можливості користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою.
Представник ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити та зазначала, що з січня 2014 відповідач не проживала в квартирі. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`являлася, повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.
Представник відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради надав заяву про розгляд справи без їх участі.
Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 23.09.1995 року.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У період перебування у зареєстрованому була придбана квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 15.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцевою І.В. та витягом № 8073085 від 15.12.2009 року.

Згідно наказу № 87 від 01.10.2009 начальника Українського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» за успішний виступ у національній збірній команді України у XXI літніх Дефлімпійських іграх з футболу нагородити спортсменів та тренерів грошовими нагородами в загальній сумі 21 000 000 (двадцять один мільйон) грн.

Відповідно до списку спортсменів та тренерів, які нагороджуються грошовими винагородами за успішний виступ на XXI літніх Дефлімпійських іграх з футболу, затвердженого 01.10.2009 року, позивач ОСОБА_1 нагороджений премією у сумі 700 000 грн., що також підтверджується довідкою № 734 від 21.04.2021 року, виданою Українським центром з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт».

Згідно довідки про доходи вих. № 16 від 11.02.2022 року, яка видана Українським центром з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт», у жовтні 2009 року ОСОБА_1 виплачено 700 000 грн.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частиною 3 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі, коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Належність манна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та зазначено, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири у період шлюбу з відповідачем, проте вказане майно було придбано за грошові кошти, які були його особистою приватною власністю, про що свідчить незначний проміжок часу від отримання нагороди за участь у спортивних змаганнях та укладенням договору купівлі-продажу, а також розмір винагороди та вартість квартири, таким чином вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стовно позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Водночас за правилом ч. 2 ст. 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно акту від 03.06.2021 року, складеного ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з січня 2014 року.

Враховуючи, що заочне рішення суду, яким квартиру АДРЕСА_1 визнано особистою власністю ОСОБА_1 не набрало законної чинності, вимоги щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням є передчасними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 9 731, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 76-81, 133, 229, 258-259, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 9 731 (дев`ять тисяч сімсот тридцять одна) грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.В. Бєсєда