ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2502/22 Справа № 192/1026/20 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року АТ Державний ощадний банк України в особі філії - ДОУ АТ Ощадбанк звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що 24.09.2018 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 0318/0129, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надати відповідачу на умовах цього договору кредит на споживчі цілі, а ОСОБА_1 зобов`язується належним чином використати та повернути в передбачені договором строки цей кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Позивачем зобов`язання були виконані у повному обсязі, а саме надані відповідачу грошові кошти в розміру та на умовах, встановлених Договором.

Відповідач умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем станом на 25.06.2020 року у розмірі 62 890,63 грн, яка складається із заборгованості за основним боргом (кредитом) у розмірі 53 150,67 грн, процентів за користування кредитом у розмірі 9 339,02 грн, 3 проценти річних за несвоєчасне погашення боргу у розмірі 141,24 грн, 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 40,98 грн, втрати від інфляції за погашення боргу у розмірі 171,25 грн, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 47,47 грн.

Просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 892,63 грн та судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року позовні вимоги АТ Державний ощадний банк України в особі філії - ДОУ АТ Ощадбанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Державний ощадний банк України в особі філії - ДОУ АТ Ощадбанк за кредитним договором № 0318/0129 від 24 вересня 2018 року станом на 25 червня 2020 року: заборгованість за основним боргом (кредитом) в розмірі 53 150 (п`ятдесят три тисячі сто п`ятдесят) грн 67 (шістдесят сім) коп, 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі 141 (сто сорок одна) грн 24 (двадцять чотири) коп, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі 171 (сто сімдесят одна) грн 25 (двадцять п`ять) коп, а всього 53 463 (п`ятдесят три тисячі чотириста шістдесят три) грн 16 (шістнадцять) коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Державний ощадний банк України в особі філії - ДОУ АТ Ощадбанк 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 (нуль) коп витрат по сплаті судового збору.

В задоволені іншої частини позову АТ Державний ощадний банк України в особі філії - ДОУ АТ Ощадбанк відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано частково задовольнив позов, оскільки невірно встановив обставини справи і дав невірну їм оцінку.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що 24 вересня 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючого ТВБВ № 10003/0318 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №0318/0129 (далі кредитний договір).

Відповідно до п. 2.1 Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору, а Позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернути в передбачені цим Договором строки Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 2.2. кредитного договору, кредит надається в загальному розмірі 75 000,00 грн на строк 60 (шістдесят) місяців з терміном остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 вересня 2023 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього Договору.

Отже, сторонами було погоджено строк кредитування до 23 вересня 2023 року включно.

Пунктом 3.3.3. договору передбачено, що позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 1 250 грн та сплату процентів, нарахованих Банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з жовтня 2018 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок позивача.

Як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 25.06.2020 року, відповідачем допущено прострочення сплати кредиту та порушений графік внесення чергових платежів.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті спору, виходив із того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача за спірним кредитним договором №0318/0129 від 24 вересня 2018 року заборгованості в розмірі 53463 грн. 16 коп., яка складається з 53150 грн. 67 коп. заборгованість за основним боргом, 141 грн. 24 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 171 грн. 25 коп. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) є обґрунтованими та у відповідності до ст.ст. 611, 615, 625 ЦК України підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з процентів за користування кредитом та 3 процентів річних за несплату таких процентів з інфляційними втратами суд виходив з того, що нарахування позивачем після прострочення зобов`язання відповідачу в заборгованість процентів за договором і процентів передбачених ст. 625 ЦК України є помилковим. Оскільки судом не стягуються проценти за договором то і стягнення 3 процентів річних на вказану суму з інфляційними втратами в цій частині також стягненню не підлягають.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду виходячи з наступного.

Так відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору.

Пунктами 2.2, 3.2.1 кредитного договору № 0318/0129 від 24 вересня 2018 року передбачено, що позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 75 000,00 грн на строк 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 23 вересня 2023 року у безготівковій формі шляхом одноразового перерахування коштів на поточний рахунок відповідача.

Надані позивачем документи містять відомості про отримання кредитних коштів відповідачем.

Вищевказані обставини відповідачем не заперечуються, а тому не підлягають доказуванню.

Проте, відповідно до п. 3.3 укладеного між сторонами договору про споживчий кредит передбачено порядок повернення (погашення) кредиту, сплати процентів та інших платежів.

Так, починаючи з жовтня 2018 року відповідач повинен був здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 1 250 грн та сплату обумовлених процентів.

Пунктом 3.5 цього договору було передбачено право позивача на договірне списання коштів з поточного рахунку відповідача для сплати процентів за користування кредитом; сплати комісійної винагороди; щомісячних обов`язкових платежів на погашення кредиту.

Відповідно до норм ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач вправі вимагати у відповідача дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

При цьому таке право дострокового повернення означає, що позивач вимагає зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Колегія суддів вважає, що банк не набув право на дострокове стягнення суми боргу, оскільки позивачем взагалі не вживались заходи щодо направлення Вимоги позичальнику, відповідно до якої Банк повідомив би ОСОБА_1 про порушення ним умов кредитного договору та необхідність дострокового виконання протягом 30-ти денного строку обов`язку із повернення всієї суми кредиту, тому позов пред`явлений передчасно.

З матеріалів справи видно, що кредитний договір укладено 24 вересня 2018 р., банк звернувся до суду у червні 2020 р. з вимогою дострокового повернення наданого споживчого кредиту. При цьому, жодного повідомлення на адресу позичальника щодо порушення умов договору та у зв`язку з цим дострокового повернення суми виданого кредиту банк не направляв.

Відповідно до п. 3.9.1. договору, банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником взятих на себе обов`язків та недотримання умов передбачених договором, вимагати повернення суми кредиту та сплати процентів та інші нарахування у разі затримання сплати всіх нарахування на один місяць.

Відповідно до п. 3.10.1. договору, сторони, керуючись ст. ст. 212, 611 ЦК України, домовились про зміну умов зобов`язання за цим договором, а саме: зміну терміну остаточного повернення кредиту у зв`язку з настанням вказаних в п. 3.10.2. договору обставин (порушення зобов`язання позичальника за цим договором) (відкладальні обставини).

Водночас, умовами договору, зокрема п. 3.9.2. передбачено, що повернення кредиту та платежів, строк яких не настав, повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів строк сплати яких не настав, що містяться у вимозі банку, направленої позичальнику, є зміною терміну остаточного повернення кредиту. Сторони домовились, що такий строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення.

Вказані умови договору кореспондуються з ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Слід також зазначити, що умовами договору, а саме: розділу 3.10 щодо відкладальної обставини, також передбачено особливі умови щодо платежів строк сплати яких не настав.

Пунктом 3.10.2. визначено, що термін остаточного повернення кредиту за цим договором є таким, що настав з дати виникнення будь-якої з вказаних в цьому пункті договору відкладальних обставин (прострочення виконання зобов`язань) і позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом та інші визначені цим договором платежі не пізніше наступного робочого дня після настання будь-якої з наступних відкладальних обставин, а саме:

3.10.2.2. спливу строку, відведеного законодавством України для усунення порушення споживачем умов договору про споживчий кредит у разі, якщо банк вимагає повернення кредиту, здійснення платежів, строк яких не настав.

3.10.2.2. прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості на строк понад 58 календарних днів.

Тобто сторонами відмежовано порядок дій щодо стягнення простроченої заборгованості та платежів строк яких не настав, у зв`язку з порушенням умов договору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки банк не набув право на дострокове стягнення суми боргу, оскільки позивачем взагалі не вживались заходи щодо направлення Вимоги позичальнику, відповідно до якої Банк повідомив би ОСОБА_1 про порушення ним умов кредитного договору та необхідність дострокового виконання протягом 30-ти денного строку обов`язку із повернення всієї суми кредиту, тому позов пред`явлений передчасно.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати понесені при поданні позову та у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають та їх слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова