Справа № 603/164/22
Провадження №2/603/108/2022
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

"18" квітня 2022 р. м. Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіян І.М.

розглянувши матеріали заяви на предмет відповідності їх вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальності «Фінпром маркет»

треті особи:

-приватний виконавець Лиманський Владислав Юрійович;

-приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович

предмет позову: визнання виконавчого напису, що не підлягає виконанню та повернення стягненого за виконавчим написом,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Гнатишин В.В., звернулася до Монастириського районного суду Тернопільської області в інтересах ОСОБА_1 з позовом про визнання виконавчого напису, що не підлягає виконанню та повернення стягненого за виконавчим написом, в прохальній частині якого заявляє дві вимоги, а саме: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №16930, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем від 25.09.2020 року, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованість за кредитним договором у сумі 28007 грн 00 коп та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнені за виконавчим написом грошові кошти.

13.04.2022 року до Монастириського районного суду Тернопільської області надійшла вказана позовна заява з додатками.

13.04.2022 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Галіяну І.М.

Ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, вважаю, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заявами по суті справи є позовна заява яка подається до суду в письмовій формі та повинна відповідати загальним вимогам, що встановлені статтею 175 ЦПК України та документи, що додаються до позовної заяви у відповідності до ст. 177 ЦПК України.

Норми статей 175, 177 ЦПК України не містять виключень і поширюються на всі випадки звернення до суду з позовною заявою, у зв`язку з чим недотримання положень статті свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950) та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v/Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому неодноразово наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх процесуальних рішеннях. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов`язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 136 ЦПК України, з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Отже, чинне законодавство України надає судам дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Однак, такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати вагомі підстави відмови у задоволенні відповідних заяв (клопотань), оскільки відсутність обґрунтування, так само як і безпідставна відмова, може стати перешкодою в реалізації права на доступ до суду, гарантованого у п.1 ст. 6 Конвенції.

Так, позивачем до позовної заяви не додано документа, що підтверджує сплату судового збору.

Натомість представник позивача подав клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, посилаючись на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Однак, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. А споживачем, права якого захищаються цим законом, є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

З позовної заяви та документів, доданих до неї, не зрозуміло, яке саме право позивача, як споживача послуг кредитування, порушено, враховуючи, що предметом спору є вчинення нотаріусом виконавчого напису, а не отримані позивачем послуги фінансової установи з кредитування.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року в справі № 320/7932/16-ц, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Враховуючи наведене, на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, норми ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюються. Аналогічний висновок зроблено у постанові ВС по справі № 638/6060/18 від 12.08.2020 року.

Таким чином, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що позов стосується захисту прав споживача.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 року у справі № 640/2755/16-ц, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Крім того, щодо сплати судового збору висновок у постанові ВС по справі № 638/6060/18 від 12.08.2020 року є пріоритетним як за датою постановлення, так і за правовим змістом щодо даного виду спорів.

Оспорювання боржником виконавчого напису по суті є оспорюванням права стягувача на позасудовий порядок реалізації права на примусове виконання зобов`язання боржником. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 розділу ІІІ Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, враховуючи, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з оспоренням нотаріальної дії, в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» нотаріус не є надавачем нотаріальних послуг по відношенню до позивача, тому на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються, а відтак посилання позивача на ч. 3 ст. 22 даного Закону, відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, є безпідставними.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з 01.01.2022 року розмір ставки судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992 грн. 40 коп.). Такий саме розмір визначений і за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п. 12, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Враховуючи викладене, з урахуванням змісту позовних вимог, позивач повинен сплатити судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру по 992 грн. 40 коп. та додати до позовної заяви документ, що підтверджує його сплату, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору, відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно п. 1, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Ціна позову у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог - загальною сумою всіх вимог.

Так, представник позивача в п. 3 прохальної частини позовної заяви просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнені за виконавчим написом грошові кошти, що є майновим спором, не вказуючи суму яка підлягає до стягнення чи оспорювань суму за виконавчим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку та ціну позову, що не дає можливості суду встановити дійсну ціну позову з якої має бути сплачений судовий збір.

За правилами визначеними ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 177, 185, 259-261 ЦПК України, суддя -,

ПОСТАНОВИВ :

1.В задоволенні клопотання представника позивача адвоката Гнатишин Віри Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про звільнення від сплати судового збору відмовити.

2.Позовну заяву представника позивача адвоката Гнатишин Віри Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», треті особи: приватний виконавець Лиманський Владислав Юрійович; приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису, що не підлягає виконанню та повернення стягненого за виконавчим написом залишити без руху

3.Надати позивачу ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення (отримання) ухвали про залишення позовної заяви без руху.

4.Копію даної ухвали направити позивачу.

5.Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

6.Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Галіян