ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 712/12028/20
Провадження № 22-ц/821/468/22
категорія: 304090200

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

секретаря - Зінченко Ю. О.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства«Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Троян Т. Є., повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 20 вересня 2019 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро», в подальшому АТ «Банк Кредит Дніпро», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про встановлення кредитного ліміту № 2657.

За умовами кредитного договру щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 20.09.2019 по 19.01.2021 - 3 % від суми кредиту, з 20.01.2021 по 19.04.2022 - 2,5 % від суми кредиту, з 20.04.2022 по 19.07.2023 - 1,5 % від суми кредиту, з 20.07.2023 по 20.09.2024 - 0,925 % від суми кредиту. Процентна ставка за користування є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 %, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних.

У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 28.10.2020 становить 210384,54 грн, з яких: 172870,75 грн - сума виданого кредиту; 168689,14 грн - залишок простроченого кредиту; 206,44 грн - залишок прострочених відсотків; 41488,96 грн - залишок простроченої комісії.

Крім того, 06.12.2018 між між ПАТ «Банк Кредит Дніпро», в подальшому АТ «Банк Кредит Дніпро», та відповідачем ОСОБА_2 укладено ще один кредитний договір № 3993, відповідно до умов якого відповідачу надані грошові кошти у розмірі 7800 грн на строк до 04.12.2020.

За даним кредитним договором процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 48 % річних; на прострочену заборгованість за кредитом складає 56 % річних.

Строк кредиту складає 12 місяців з наступною автопролонгацією на кожні наступні 12 місяців, у випадку відсутності повідомлення від Банку про закінчення строку кредиту.

Зазначає, що у порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 28.10.2020 становить 7878,93 грн, з яких: 7800 грн - сума виданого кредиту; 7701,77 грн - залишок строкового кредиту; 177,16 грн - залишок нарахованих строкових відсотків.

Просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитними договорами № 2657 та № 3993 у розмірі 218263,47 грн та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитними договорами № 2657 та № 3993 у розмірі 176774,51 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» витрати на оплату судового збору у розмірі 2651,90 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що наявними у справі доказами підтверджується, що відповідачем порушено умови кредитних договорів № 3993 від 06.12.2018 та № 2657 від 20.09.2019, тому позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом та відсотками в загальній сумі 176774,51 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Суд зазначив, що при визначені суми заборгованості взяв за основну надані позивачем розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалів справи, оскільки відповідач не скористалася процесуальним правом надати належні та допустимі докази щодо спростування заявлених позовних вимог в частині розміру заборгованості, яка виникла за час дії кредитних договорів.

Разом з тим, суд зазначив, що АТ «Банк Кредит Дніпро» окремо пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача залишку прострочених комісій - 41488,96 грн, проте несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суд дійшов до висновку, що оскільки залишок прострочених комісій - 41488,96 грн нараховано позивачем необґрунтовано, то в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, АТ «Банк Кредит Дніпро», вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило змінити заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року та стягнути із ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитними договорами № 3993 від 06.12.2018 та № 2657 від 20.09.2019 у сумі 218263,47 грн та 3273,95 грн судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що до витрат споживача за кредитним договром відносяться витрати, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії, а тому нарахування таких витрат кредитором не є несправедливим. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 30.06.2021 у справі № 201/10403/19, яка, однак, не була застосована судом першої інстанції при розгляді справи.

Зазначає також, що в матеріалах справи містяться копії підписаного відповідачем паспорту споживчого кредиту, заяви-згоди на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб та кредитного договору 2, які свідчать про те, що відповідач ознайомилась з інформацією про умови кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту, наданими виходячи з обраних нею умов кредитування, а також отримала всі пояснення необхідні для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі у разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.

Відповідач не скористалась наданим їй, кредитним договором та ст. ст. 9, 15 ЗУ «Про споживче кредитування», правами на отримання додаткових пояснень щодо умов договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання нею грошових коштів.

Вказує, що ознайомившись з кредитним договором, відповідач отримала кредит і використала його на свої потреби, не заперечуючи щодо умов договору.

Крім того, форма розрахунку загальної вартості кредиту затверджена НБУ у Правилах №49 та є обов`язковою для застосування у сфері споживчого кредитування. Форма складається із таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за кредитом, яка у стовпчику № 7 вміщує платежі за додаткові та супутні послуги Банку, в тому числі: за ведення рахунку, розрахунково-касове обслуговування, комісію за надання кредиту, інші послуги Банку.

Вважає, що поняття розрахунково-касове обслуговування є нормативно визначеним, а тому не може вважатися недійсною умова кредитного договору, якою передбачено стягнення комісії за таку послугу, на тій підставі, що договір не містить опису послуги, за яку Банк стягує комісію.

До апеляційної скарги Банк додав нові докази, а саме заяву-згоду на укладення Уніврсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, паспорт споживчого продукту, копію Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб версія 13.1 та просив їх врахувати при перегляді оскаржуваного рішення. Не надання вказаних доказів до суду першої інстанції пояснював тим, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, а не визнання пунктів кредитного договору не дійсними.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не витребовував додаткових доказів (документів) для встановлення фактів та обставин, щодо дійсності певних пунктів договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

06 грудня 2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 укладено договір № 3993 про встановлення кредитного ліміту (а.с. 5).

Пунктом 1.2.1. Договору, ліміт кредитної лінії на дату укладання цього Договору становить 7800 грн та протягом дії цього Договору може бути збільшений Банком в порядку визначеному УДБО, при цьому максимальний ліміт кредитної лінії не може перевищувати 1000000 грн.

Відповідно до п. 1.2.2. Договору, строк дії кредитного ліміту - 12 місяців з дати встановлення кредитного ліміту. Якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії кредитного ліміту жодна із сторін в установленому в УДБО порядку не заявить про припинення строку дії кредитного ліміту, строк дії кредитного ліміту продовжується на той же строк і на тих же умовах, що визначені в цьому Договорі. Продовження строку дії кредитної лінії може здійснювати необмежену кількість разів.

Згідно з п. 1.2.3. процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 48,00 % річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56 % річних. Пільговий період 67 днів. Розмір процентної ставки протягом пільгового періоду складає 0,01 % річних.

Відповідно до п. 1.4. Договору, реальна річна процентна ставка за кредитом становить 58,89 %.

Згідно з розрахунком заборгованості відповідача за кредитним договором № 3993 станом на 28.10.2020 заборгованість ОСОБА_2 становить 7878,93 грн, з яких: 7800 грн - сума виданого кредиту; 7701,77 грн - залишок строкового кредиту; 177,16 грн - залишок нарахованих строкових відсотків (а.с. 12-14).

20 вересня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2657, відповідно до п. 1.1. якого Банк надав відповідачу грошові кошти у тимчасове платне користування на споживчі потреби в розмірі 172870,75 грн строком на 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту - 20 вересня 2024 року.

Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 20.09.2019 по 19.01.2021 - 3 % від суми кредиту; з 20.01.2021 по 19.04.2022 - 2,5 % від суми кредиту; з 20.04.2022 по 19.07.2023 - 1,5 % від суми кредиту; з 20.07.2023 по 20.09.2024 - 0,925 % від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 % річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних (а.с. 6-7).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором № 2657 станом на 28.10.2020, який міститься в позовній заяві, становить 210384,54 грн, з яких: 168689,14 грн - залишок простроченого кредиту; 206,44 грн - залишок прострочених відсотків; 41488,96 грн - залишок простроченої комісії (а.с. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, трек-номер 304, АТ «танк Кредит Дніпро» повідомлений про час та місце розгляду справи 04.04.2022.

20.04.2022 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без її присутності. Зазначала, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року є обгрунтованим та справедливим та просила суд залишити його без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто із відповідача заборгованість за кредитом та відсотками, а вімовлено в частині комісій. В апеляційній скарзі банк прсить змінити рішення та стягнути борг у повному обсязі. Аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди із відмовою у стягненні прострочених комісій.

Отже, предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні із ОСОБА_2 на користь АТ "Банк Кредит Дніпро" прострочених комісій.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вищевикладеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Банк може не надавати споживачу графік платежів у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії.

Разом із тим, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За положеннями ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень п. 22, п. 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п. 22, п. 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає ЗУ «Про споживче кредитування».

У ст. 1 зазначеного Закону наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року N 49 (далі - Правила).

Відповідно до п. 5.1 Правил, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Отже, з огляду на вказані положення законодавства України банк має право встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, що пивонно бути узгоджено між сторонами кредитного договору.

Крім того, ЗУ «Про споживче кредитування» визначає у ч. 2 ст. 9, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту.

Частиною 3 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» визначає зокрема, що інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості зокрема про: орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит.

До суду першої інстанції позивачем не було надано паспорту споживчого кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що умовами укладених між сторонами кредитних договорів передбачено сплату комісії, а саме щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 20.09.2019 по 19.01.2021 - 3 % від суми кредиту; з 20.01.2021 по 19.04.2022 - 2,5 % від суми кредиту; з 20.04.2022 по 19.07.2023 - 1,5 % від суми кредиту; з 20.07.2023 по 20.09.2024 - 0,925 % від суми кредиту. Вказана комісія встановлена за обслуговування наданого кредиту, як зазначає Банк за розрахунково-касове обслуговування.

Крім того, дослідивши доводи Банку, які містяться в апеляційній скарзі щодо узгодженості сторонами договору комісії за обслуговування кредиту та посилання на практику Верховного Суду, апеляційний суд враховує наступне.

До апеляційної скарги Банк додав нові докази, а саме заяву-згоду на укладення Уніврсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, паспорт споживчого продукту, копію Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб версія 13.1 та просив їх врахувати при перегляді оскаржуваного рішення. Не надання вказаних доказів до суду першої інстанції пояснював тим, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, а не визнання пунктів кредитного договору не дійсними.

Апеляційний суд встановив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано відповідних доказів, крім того, додаючи такі докази до апеляційної скарги, Банк зазначив, що вони були наявні під час подачі позову, однак не надані, бо на думку Банку, не стосуються предмета спору.

Тобто, подаючи позов, Банк не вказував на неможливість надання тих чи інших доказів та мав змогу їх надати.

За викладеного апеляційний суд не може прийняти докази, які додані до апеляційної скарги, оскільки скаржником не доведено неможливості їх подання до суду першої інстанції, у строки та спосіб визначені ст. 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України), за умови їх наявності у позивача на момент подачі позову.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Тобто, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що Банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 201/10403/19 встановлені інші обставини, адже банком були надані належні та допустимі докози, зокрема паспорт споживчого кредиту, оформлений до укладення кредитного договору, у якому в розділі «Наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчій кредит» вказана комісія за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості, а також вказані випадки (неподання позичальником до банку у визначені кредитним договором строки інформації про фінансовий стан позичальника та порушення умов страхування майна, яке береться в забезпечення) та порядок її застосування.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, узгодження яких не доказано Банком належними та допустимими доказами.

Позивач при зверненні в суд з позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження попереднього узгодження сплати супутніх послуг у вигляді розрахунково-касового обслуговування кредитів, укладених із ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в цій частині позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак