Дата документу 21.04.2022 Справа № 331/627/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/627/21 Головуючий у 1-й інстанції: Солодовніков Р.С.
Провадження №22-ц/807/637/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Єренка Дмитра Віталійовича, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року, у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою Концерном надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, заперечень з боку відповідачів на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу Концерну не надходило. За період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2020 року загальна сума заборгованості за надані комунальні послуги становить 50898,33 грн. На підставі зазначеного просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 50898,33 грн та судові витрати в сумі 2270 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 50898,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі по 1135 грн з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 07 жовтня 2021 року ОСОБА_2 , представник, адвокат Козар Михайло Володимирович подав заяву про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року.

Ухвалами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року заяви відповідачів про перегляд заочного рішення суду задоволені, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2021 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено частково.

Стягнутоз ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані в період з 01 березня 2017 року по 04 липня 2017 року послуги з централізованого опалення в сумі 1256,74 грн і гарячого водопостачання в сумі 1084,10 грн, а всього 2340,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі`заборгованість за надані в період з 05 липня 2017 року по 31 грудня 2020 року послуги з централізованого опалення в сумі 26239,77 грн і гарячого водопостачання в сумі 12354,30 грн, а всього 38594,07 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 104,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 1721,25 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Єренко Дмитро Віталійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в частині, що стосується ОСОБА_1 відмовити у повнму обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 не несе жодних обов`язків по утриманню квартири, у зв`язку з тим, що 04 серпня 2021 року по справі № 331/7818/17, яким позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 липня 2017 року. Зазначає, що послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води є житловою послугою, а не комунальною (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Окрім цього до житлово комунальних послуг, в тому числі, включають обслуговування внутрішньобудинкових систем. Позивач обслуговує лише ту частину системи центрального опалення та постачання гарячої води, яка знаходиться до моменту входу у будинок. Усі ж системи які знаходяться у багатоквартирному будинку обслуговуються виключно власником. Вважає твердження суду, що саме позивачем обслуговуються вказані системи є хибним так як і те, що апелянт зобов`язаний сплачувати комунальні послуги, яким він не користувався. З огляду на норми чинного законодавства, обов`язок утримувати майно не залежно від отримання послуги співвласником включає лише житлову послугу, яка є відмінною від комунальної, а комунальну послугу споживач зобов`язаний сплачувати лише у випадку її споживання. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що між відповідачем (апелянтом) та постачальниками (виконавцями) послуг укладені будь-які договори. ОСОБА_1 хоч і була співвласником квартири, проте фактично не проживала у вказаній квартирі та не використовувала комунальні послуги у вигляді гарячої води та опалення, договори з постачальниками комунальних послуг та електроенергії на своє ім`я не переоформляла. Зазанчає, що оскільки ОСОБА_2 подав до суду позов про визнання правочину недійсним, взявши на себе можливі наслідки визнання правочину недійсним, тобто з моменту як рішення суду набрало законної сили сама він, а не ОСОБА_1 несе усю відповідальність щодо сплати комунальних послуг за квартиру включаючи заборгованості, які виникли по квартирі.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скапгу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалу про відкриття провадження у справі учасники справи отримали, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 50898,32 грн., яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» та ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» до неї щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 .

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи часткого позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» є обґрунтованими, такими, що відповідають нормам закону, доведеними належними та допустимими доказами, при цьому позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням застосування наслідків позовної давності і стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» підлягає заборгованість за надані послуги в період з 05 липня 2017 по 31 грудня 2020 за послуги з централізованого опалення в сумі 26239,77 грн та гарячого водопостачання в сумі 12354,30 грн, а всього 38594,07 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильними, а рішення суду першої інстанції у цій частині таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахистправ людиниі основоположнихсвобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 з листопада 1997 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З 05 липня 2017 власником зазначеної квартири є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу №2355 від 05 липня 2017, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10-11).

Між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виник спір з приводу права власності на вищезазначену квартиру, який вирішений Жовтневим районним судом м.Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 року визнано недійсним договір купівлі- продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 05 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 , діючим від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 2355. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 05 липні 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, та зареєстрований в реєстрі за № 2355. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, відмовлено.

Рішення набрало законної чинності 13 вересня 2021 року.

Вказані обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 рокупо справі № 331/7818/17 (провадження №2/331/8/2021), а тому на підставі ч. 5 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на одного з відповідачів ОСОБА_2 (а.с.7,8).

Договір між Концерн «Міські теплові мережі» та відповідачами відсутній.

Однак, відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , позивач у період з липня 2016 року по грудень 2020 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власниками якої в різні часи були відповідачі, однак відповідачі як споживачі цих послуг не здійснили оплату за надані послуги (а.с. 7, 8), внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 50898,33 грн.

Враховуючи викладене, між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відсутність укладеного письмового договору про надання послуг не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р.).

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК), Законами України «Про теплопостачання» і «;Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила).

Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач (індивідуальний) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Відповідно до ст.ст.7,8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;

Відповідно до частин 1,3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Послуги з опалення квартири та постачання гарячої води не відносяться дотих, які не надаються виключно мешканцям житла, а одночасно забезпечують утримання житла в належному стані, тож відповідачі в даному випадку є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою.

Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України № 1875 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 32 ч. 1 Закону № 1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як передбачено п. 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Згідно із ст.ст. 322, 360 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з п.п.18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за ст. 612 ч. 1 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку відмовилась в період надання позивачем послуг у належну їй на той час на праві власноті квартиру за період з 05 липня 2017 року по 31 грудня 2020 року від надання послуг Концерном «Міські теплові мережі», доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.

Отже, відповідач ОСОБА_1 в період з 05 липня 2017 року по 31 грудня 2020 року, як власник квартири, у відповідності до ч.4 ст.319, ст.322 ЦК України, зобов`язана утримувати належне їй майно та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов`язаних із забезпеченням належного стану майна. Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц (провадження № 61-2066св19)).

Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц).

При цьому суд виходить з того, що квартира відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку і підключена до єдиної мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі не зверталися. Факт отримання вказаних послуг відповідачами не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення (гаряче водопостачання) відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі їх оплату в повному обсязі не здійснювали .З огляду на те, що відповідачі від надання комунальних послуг у встановленому порядку не відмовилися, тому зобов`язані нести витрати по утриманню свого майна (квартири) як власники, в тому числі з надання послуг по його обігріву і забезпеченню гарячою водою.

Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власників майна незалежно від місця проживання власника.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання послуг і наявності перед ним заборгованості, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

При цьому, в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК ).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З огляду на те, що між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі в період з липня 2016 по грудень 2020 року взагалі не здійснювали оплату за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання

Суд першої інстанції встановив обґрунтованою наявність заборгованості у відповідача ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 05 липня 2017 року по 31 грудня 2020 року.

Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом 08 лютого 2021.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями257,258цьогоКодексу,продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX тобто саме з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину.

З огляду на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за місячними платежами, які розпочались з 21.04.2017 року спливає 21.04.2020 року, проте в силу п.12 Прикінцевих та перехідні положення Цивільного кодексу України з 02.04.2020 року позовна давність продовжується на строк дії карантину, тобто діє по теперішній час.

Вищевказане положення, суд першої інстанції правильно врахував при винесенні рішення, у зв`язку з чим судом правильно застосовано норми матеріального права та визначено, що, враховуючи те, що тягар утримання майна несе ОСОБА_1 з 05 липня 2017 року, з урахуванням застосування наслідків позовної давності, слід стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в періодз 05 липня 2017 року по 31 грудня 2020 рокуза послуги з централізованого опалення в сумі 26239,77 грн та гарячого водопостачання в сумі 12354,30 грн, а всього 38594,07 грн., слід стягнути з відповідача ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги що послуги надані позивачем відносяться до комунальних послуг, які сплачуються лише у випадку її споживання, а ОСОБА_1 не проживала у вказаній картирі та не споживала казані послуги, тому не повинна нести за них оплату, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються зазначеними вище висновками.

За приписами до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідачами не надано належних доказів щодо іншої кількості зареєстрованих та проживаючих осіб за адресою: АДРЕСА_2 , протягом визначеного позивачем періоду з 01 жовтня 2018 року по 01 вересня 2020 року, щодо звернення до Концерну «Міські теплові мережі» з приводу тимчасового припинення надання послуг на час довгострокової відсутності відповідачів за зазначеною адресою.

Власного розрахунку заборгованості відповідачем не надано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судовим рішенням по іншій справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 фактично не проживала у вказаній квартирі та не використовувала комунальні послуги у вигляді гарячої води та опалення, договори з постачальниками комунальних послуг на своє ім`я не переоформила, у зв`язку із наявністю в суді позову не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються висновками Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року, викладених в мотивувальній його частині у справі № 331/7818/17 ( а.с. 76-93).

Посилання в апеляційній скарзі на положення ч. 1 ст. 216 ЦК України про те, що оскільки договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 05 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 діючим від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року визнано недійсним, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю не приймаються апеляційним судом, оскільки зазначені правові наслідки недійсності правочинів не стосуються питання утримання майна, яке особа отримала у власність на підставі правочину, який у подальшому визнаний недійсним.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_1 отримавши нерухоме майно у власність, відносилась до зазначеного майна як до власного, володіла і користувалась вищезаначеною квартирою, після чого зазначена квартира на підставі судового рішення від 04 серпня 2021 року була витребувана із її володіння.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно допідпункту "в"пункту 4частини першоїстатті 382ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Єренка Дмитра Віталійовича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадкуякщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цьогоКодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 21 квітня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Маловічко С.В. Кочеткова І.В.