Справа № 364/969/21
Провадження № 2/364/32/22
28.04.2022 року, Володарський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Моргун Г. Л.,
за участі секретаря судового засідання Сіваченко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в селищі Володарка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 , засоби зв`язку: № тел. НОМЕР_2 );
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не зазначено, адреса : АДРЕСА_3 , засоби зв`язку не зазначено)
про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю у ньому понад рік без поважних причин,
26.11.2021 року представник позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою зазначаючи, що позивачу на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . В названому житловому будинку окрім позивача зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але вони, починаючи з 2015 року у ньому не проживають. Зазначений вище факт перешкоджає їй, як власнику житлового будинку, належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Представник позивача, посилаючись на вказані у позові обставини і неможливість вирішення даного питання в іншому порядку та на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 270, 317, 319, 383, 386, 391,405, 406 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 19, 28,30, 175, 177, 184 ЦПК України, просить суд: визнати такими, що втратили право користування житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_3 :
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 06.12.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 11.01.2022 року.
11.01.2022 року до суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог. Підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 27.01.2022 року.
27.01.2022 року за клопотанням представника позивача підготовче судове засідання відкладено на 18.02.2022 року на 11 годину.
18.02.2022 року у підготовчому судовому засіданні суд прийняв заяву представника позивача про зменшення позовних вимог та закрив підготовче провадження. Призначивши справу до судового розгляду по суті на 17.03.2022 року ( а.с. 56-59).
17.03.2022 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні ( Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року). Суд відклав розгляд справи на 28.04.2022 року, про що повідомлено всіх учасників судового розгляду.
28.04.2022 року у судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві з врахуванням тієї обставини, що першочергові позовні вимоги було зменшено. Позивач та її представник не заперечували проти ухвалення заочного рішення про що надали відповідну заяву. Просили суд позов задовольнити. ( а.с. 73).
Відповідач на виклик суду в судове засідання жодного разу не з`явився. Належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи ( а.с. 32, 46, 62, 66 ). Своїм правом про подання відзиву не скористався.
Так, відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів.
Суд визнав наявних у справі матеріалів достатніми для встановлення прав та взаємовідносин сторін.
Ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , пояснення позивача які вона надала суду в якості свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
По справі встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_3 . На ствердження чого позивач надала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ( а.с. 11-18).
Як вбачається з витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб в зазначеному вище будинку 26.05.2015 року зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19). У добровільному порядку особа не бажає знятися з реєстрації.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку про що зазначено в ст.72 Житлового кодексу УРСР.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.
Статтею 41 Конституції України визначено кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, зареєстрований за адресою належного їй будинку, не несе тягар утримання житла та порушує право позивачки, як власниці нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків.
В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та позивачка ОСОБА_1 , яка надала суду свої пояснення в якості свідка, ствердили обставини викладені у позовній заяві. Зокрема вказали, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , власницею якого є ОСОБА_1 , але ніколи в ньому не проживав, жодних комунальних витрат на утримання будинку не несе.
З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки судом встановлено, що відповідач не є власником будинку, який належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем житловим будинком, відповідач ніколи не проживав у згаданому будинку, комунальні послуги не сплачує та більше того, доказів того, що йому чиняться перешкоди у вселенні у вказане житло суду також не було надано.
При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень своїх прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, позивач - повноправна власниця будинку за адресою: АДРЕСА_3 , якій реєстрація відповідача за вказаною адресою, перешкоджає вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд врахує, що згідно із статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги ту обставину, що позовні вимоги задоволені повністю, а позивачем при зверненні до суду із позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень, то вказані кошти підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст.41, 47 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 321, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 259, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю у ньому понад рік без поважних причин, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ), судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 908,00 гривень.
Повний текст рішення виготовлено 02.05.2022 року.
Копію рішення направити ОСОБА_2 - для відому.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Г. Л. Моргун