Постанова

Іменем України

27 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 143/1424/18

провадження № 61-11759св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року у складі судді Бойка А. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 рокуу складі колегії суддів Сопруна В. В., Ковальчука О. В., Міхасішина І. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» (далі - ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО»05 січня 2006 року укладений договір оренди землі № 180, відповідно до умов якого він передав, а ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО»прийняло у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,9786 га, кадастровий номер :02:000:0155, що розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Договір укладено на 10 років.

Згодом йому стало відомо, що 17 вересня 2010 року Вінницькою філією ДП «Центр ДЗК» у Державному реєстрі земель за № 26 зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі, якою внесено зміни до цього договору, зокрема визначено, що договір укладено строком на 20 років.

Він не підписував з відповідачем додаткову угоду, а про її наявність дізнався лише після закінчення терміну дії договору, у зв`язку з чим просив визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року у зв`язку із зміною назви відповідача замінено первісного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО»на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»).

У жовтні 2020 року позивач, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі

№ 145/2047/16-ц щодо визначення ефективного способу захисту прав власника земельної ділянки, змінив предмет позову, просив скасувати запис

від 17 вересня 2010 року за № 26 про реєстрацію Погребищенським відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» додаткової угоди до договору оренди землі та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення від 21 грудня 2017 року № 38878578) про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі. Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року заява позивача про зміну предмета позову прийнята до розгляду.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано запис про реєстрацію Погребищенським відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 17 вересня 2010 року за № 26 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення від 21 грудня 2017 року № 38878578 про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки площею 3,9786 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0155, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області; зобов`язано ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,9786 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0155, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі, зареєстрованій у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 17 вересня 2010 року за № 26, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення від 21 грудня 2017 року № 38878578), виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою, а тому суд дійшов висновку, що додаткова угода до договору оренди землі є неукладеною.

З огляду на встановлене, реєстрація права оренди на земельну ділянку за відповідачем на підставі правочину, що є неукладеним, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Урахувавши висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 та від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17, суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки власнику є ефективним та забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи, апеляційний суд зазначив про недоведеність ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» наявності виняткових обставин, передбачених частиною другою статті 113 ЦПК України, для призначення додаткової експертизи.

Зважаючи на те, що позивач дізнався про державну реєстрацію додаткової угоди лише у червні 2018 року, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», у якій заявник просив скасувати рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилався на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 492/181/16-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Тас Агро Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 16 серпня 2021 року.

Касаційна скарга ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій установили обставини, що мають істотне значення на підстав висновку експертизи, який є недопустимим доказом. Вказував на те, що експертом при проведені експертизи були використані як вільні зразки підпису лише два документи, що на думку відповідача, є недостатньою кількістю для проведення почеркознавчої експертизи. Суди не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20, відповідно до якого за відсутності достатньої кількості зразків підпису для почеркознавчого дослідження експерт не міг встановити або виключити належність цих підписів певній особі, а тому відповідач стверджував, що експертний висновок, складений за результатами дослідження, проведеного у справі, яка переглядається, не може вважатися достовірним та допустимим доказом.

Вказував на те, що в матеріалах справи наявні два оригінали додаткової угоди, один наданий на виконання вимог ухвали Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2019 року відділом у Погребищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, а другий наданий ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», однак судовий експерт у висновку не надав відповіді, на якому з двох наявних у матеріалах справи примірнику додаткової угоди до договору оренди землі підпис виконано не позивачем, а тому вважав, що питання достовірності підпису залишилося не з`ясованим. Ураховуючи наведене, вважав, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи.

У серпні 2021 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Вказував на безпідставність доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 червня 2020 року у справі

№ 492/181/16-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20, оскільки такі зроблені за інших фактичних обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 3,9786 га, кадастровий номер :02:000:0155, що розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

05 січня 2006 між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО»(надалі перейменовано на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,9786 га, кадастровий номер :02:000:0155, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Відповідно до пункту 4 договору, його укладено строком на 10 років.

Договір оренди земельної ділянки від 05 січня 2006 року зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «Центр ДЗК» 14 вересня 2006 року за № 07.

17 вересня 2010 року здійснена державна реєстрація (запис № 26) додаткової угоди до договору оренди землі, відповідно до умов якої сторони внесли зміни до договору оренди землі, зокрема визначили, що договір оренди землі укладено на 20 років.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державна реєстрація іншого речового права (оренди) на спірну земельну ділянку проведена на підставі рішення про державну реєстрацію від 21 грудня 2017 року № 38878578.

Згідно висновку судової-технічної та почеркознавчої експертизи від 15 липня 2019 року № 2416/2417/19-21 підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі (дата 05 січня 2006 року № 180), площею 3,9786 га, кадастровий номер :02:000:0155, виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі, та згідно зі статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент вчинення оспорюваних записів про державну реєстрацію) однією з основних засад державної реєстрації прав є гарантування державою достовірності відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких земельних ділянок.

Установивши, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі (дата 05 січня 2006 року № 180), виконаний не самим

ОСОБА_1 а іншою особою, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що такий правочин відповідно до положень чинного законодавства є неукладеним, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача як власника спірної земельної ділянки, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про порушення судами принципу змагальності сторін, зокрема посилання заявника на те, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах, яким на його думку є висновок експертизи, та безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до положень статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 15 липня 2019 року № 2416/2417/19-21 підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі (дата 05 січня 2006 року № 180), площею 3,9786 га, кадастровий номер :02:000:0155, виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» звернулося до суду із клопотання про проведення додаткової експертизи, обґрунтовуючи це тим, що для проведення дослідження експерту було надано вільні зразки підпису та почерку позивача у недостатній кількості та зі складеного експертного висновку неможливо встановити, який саме із двох наявних у матеріалах справи оригіналах додаткової угоди до договору оренди був предметом дослідження судового експерта.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення додаткової експертизи суд першої інстанції виходив з того, що експерт надав відповіді на всі поставлені перед ним питання, відповіді повними та є чіткими, а тому висновок експерта відповідає вимогам належності, достовірності та допустимості, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про призначення у справі додаткової експертизи.

Посилання в касаційній скарзі на те, що у висновку експертизи відсутня відповідь експерта, на якому саме із двох наданих на дослідження оригіналів додаткової угоди підпис від імені ОСОБА_1 виконано не ним, а іншої особою є безпідставними, оскільки зі змісту висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 15 липня 2019 року № 2416/2417/19-21 вбачається, що експертом досліджувалося два оригінали додаткової угоди та надавалася відповідь щодо «підписів» від імені ОСОБА_1 , виконаних на останній сторінці обох оригіналах додаткової угоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблений висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).

Доводи касаційної скарги щодо недопустимого доказу зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 492/181/16-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 є необґрунтованими, оскільки такі висновки зроблені за інших встановлених фактичних обставин справи. У справі № 824/62/20 (постанова Верховного Суду від 21 січня 2021 року) суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про недопустимість висновку експерта, складеного за результатами почеркознавчої експертизи, оскільки об`єктом дослідження були електрофотокопії, а не оригінали документів, така експертиза, як підвид криміналістичної експертизи, всупереч вимог Закону України «Про судову експертизу» проведена не державною спеціалізованою установою, а суб`єктом господарювання.

У справі № 492/181/16-ц (постанова Верховного Суду від 03 червня 2020 року) предметом спору була вимога про визнання недійсним договору оренди землі, в обґрунтування якої позивач посилався на те, що він не підписував оспорюваний договір. Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з недоведеності позовних вимог, оскільки почеркознавча експертиза не була проведеною у зв`язку з відсутністю оригіналу оспорюваного договору, а інші наявні докази у справі свідчили про укладеність такого договору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали наявним у справі доказам належну оцінку та правильно застосували норми матеріального і процесуального права, дійшли законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, а тому відсутні підстави для задоволеннякасаційної скарги ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення вимог касаційної скарги ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», понесені заявником судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко