Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 717/913/19

провадження № 61-8918св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накай Юрій Вікторович, акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Чернівецького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Височанської Н. К.,

Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б., від 13 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю. В. (далі - державний реєстратор) про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію.

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 січня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено АТ «Альфа-Банк».

Позов обґрунтований тим, що 08 грудня 2006 року між ним та акціонерним товариством (далі - АТ) «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки № 334, згідно якого банку було передано в іпотеку житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

11 березня 2019 року державним реєстратором на підставі договору іпотеки зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок за

АТ «Укрсоцбанк».

ОСОБА_1 вважав, що вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а запис про державну реєстрацію прав спірний будинок за АТ «Укрсоцбанк» є протиправним та підлягає скасуванню.

Зазначав, що державний реєстратор не перевірив повноваження представника АТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 щодо можливості подання заяви про реєстрацію права власності на спірний будинок за

АТ «Укрсоцбанк», адже у нього таких повноважень станом на 11 березня 2019 року не було, що підтверджено копією довіреності.

Посилався на те, що спірне майно було зареєстровано за новим власником всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Водночас, щодо спірного майна 08 грудня 2006 року було внесено обтяження, що є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій.

Крім того, державним реєстратором не було належним чином перевірено факт отримання ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем, а також документів, що підтверджують сплив тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги. Вважав, що проведення державної реєстрації 11 березня 2019 року, є правочином, який вчинено без згоди власника, що суперечить закону.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю. В. про державну реєстрацію права від 11 березня 2019 року на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності № 30637356, який був внесений на підставі рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45895101 від 11 березня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області, у складі судді Кириляк А. Ю., від 25 листопада 2020 року у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відхиливши доводи позивача, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки реєстрація права власності за банком на житловий будинок, що є предметом іпотеки, проведена з дотриманням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відхиляючи доводи позивача, суд виходив з наступного:

- позивачем не доведено, що саме ОСОБА_2 як представник іпотекодержателя звертався із заявою про державну реєстрацію, та що саме на підставі долученої до позову довіреності діяв даний представник;

- позивачем не надано суду доказів того, що у нього відсутнє будь-яке інше житло, крім того, що було передано в іпотеку;

- наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем;

- державному реєстратору надана копія письмової вимоги про усунення порушень, яка надіслана іпотекодержателем іпотекодавцеві, та рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень, із підписом та датою про отримання вимоги;

- відповідно до умов договору позивач надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до

АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію скасовано.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора

КП «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю. В.

від 11 березня 2019 року про державну реєстрацію права власності за

АТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності № 30637356 в реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45895101 від 11 березня 2019 року.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2020 року в частині мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» Накая Ю. В. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію змінено.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо наявного обтяження на момент вчинення реєстраційних дій; щодо наявності заборони, передбаченої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; щодо неотримання позивачем вимоги банку про усунення порушень; а також щодо відсутності згоди позивача на перехід права власності.

При цьому апеляційний суд додатково вказав, що приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки в іпотеку було передано об`єкт нерухомості, загальна площа якого становить 258,40 кв. м, що перевищує критерії, передбачені вказаним законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, що заявлені до АТ «Альфа-Банк», апеляційний суд виходив з того, що

представник АТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 звертався 11 березня

2019 року до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, проте цей представник, не мав повноваження на здійснення від імені банку реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на спірне майно, що є підставою для задоволення позову та скасування рішення державного реєстратора і запису про державну реєстрацію права власності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, що заявлені до державного реєстратора, апеляційний суд виходив з того, що державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Матвійчук М. З., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог, залишивши в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24 травня 2021 року представник акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвокат Матвійчук М. З. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У серпні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вважаючи, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі

№ 520/8681/18, від 06 листопада 2018 року у справі № 822/551/18,

від 19 березня 2021 року у справі № 822/1713/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 520/2922/19, від 19 березня 2021 року у справі № 826/3740/17,

від 20 грудня 2018 року у справі № 826/20081/16, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19,

від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17,

від 15 грудня 2020 року у справі № 922/2589/19.

Вказує, що в суді першої інстанції була надана довіреність представника

банку Супрун О. В., яка зверталась із заявою про вчинення оскарженої реєстрації права власності.

Вважає, що належним доказом на підтвердження того, що до державного реєстратора звернулась не ОСОБА_3 є почеркознавча експертиза, оскільки заява про вчинення вказаних дій скріплюється підписом заявника без зазначення прізвища, ім`я та по батькові,

Звертає увагу, що АТ «Укрсоцбанк» та його правонаступник АТ «Альфа-Банк» не оскаржують жодних реєстраційних дій щодо спірного іпотечного майна з підстав перевищення їх представниками будь-яких повноважень. Сам факт перевищення повноважень при вчиненні представником реєстраційних дій не є самостійною підставою для скасування державної реєстрації, оскільки банк не позбавлений в порядку, передбаченому статтею 241 ЦК України, здійснити наступне схвалення такої реєстраційної дії та дій представника.

Вказує, що копія протоколу допиту свідка в порядку кримінального провадження є неналежним доказом, адже кримінальне провадження перебуває на стадії досудового слідства, а тому зазначений протокол не може мати преюдиційного значення у розглядуваній цивільній справі.

Стверджує, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту, оскільки він повинен був звернутись до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності за відповідачем та визнання права власності за позивачем.

Крім того, заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо правових наслідків звернення до суду із вимогою про скасування рішення державного реєстратора без заявлення вимоги про скасування, зміну чи припинення відповідного речового права як цього вимагає абзац 3

частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка набрала законної сили 16 січня 2020 року.

Постанова Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в іншій частині справа Верховним Судом не переглядається.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 не був уповноваженим звертатись до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій. Стверджує, що приписи статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції від 16 січня 2020 року, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки позов подано раніше.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір № 334, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти в сумі 70 000 доларів США зі сплатою 13 % та кінцевим терміном повернення кредиту до 07 грудня 2021 року.

08 грудня 2006 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю житловий будинок, загальною площею 258,40 кв. м, житловою площею 135,40 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.6 цього договору звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмету іпотеки іпотеко держателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмету іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

02 листопада 2018 року АТ «Укрсоцбанк» в порядку, передбаченому

статтею 37 Законом України «Про іпотеку», повідомив ОСОБА_1 про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, заборгованість за яким складає 155 096,75 доларів США, та в разі його невиконання про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Зазначену вимогу ОСОБА_1 отримав 19 листопада 2018 року.

11 березня 2019 року державний реєстратор Накай Ю. В. на підставі договору іпотеки зареєстрував право власності на житловий будинок, загальною площею 258,40 кв. м, житловою площею 135,40 кв. м, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк».

Апеляційний суд встановив, що до державного реєстратора Накай Ю. В.

11 березня 2019 року звернувся представник АТ «Укрсоцбанк»

ОСОБА_2, який мав довіреність №02-03/2741 від 31 серпня 2018 року на представництво інтересів АТ «Укрсоцбанк», однак у цій довіреності були відсутні повноваження на здійснення представником від імені банку дій щодо реєстрації права власності.

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої

статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що державний реєстратор не перевірив повноваження представника банку ОСОБА_2 на право звернення із заявою про реєстрацію права власності на спірний будинок за АТ «Укрсоцбанк».

За змістом пункту 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час спірних правовідносин, далі - Порядок), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Відповідно до пункту 8 Порядку державний реєстратор, уповноважена особа за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв, на якій заявник (за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній) проставляє власний підпис.

За змістом пункту 9 Порядку у разі подання заяви уповноваженою на те особою державний реєстратор, уповноважена особа перевіряє обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надав протокол допиту у кримінальному провадження свідка - державного реєстратора Накай Ю. В., який пояснив, що до Кельменецького бюро технічної інвентаризації для здійснення реєстраційних дій звернувся представник банку ОСОБА_2 та надав довіреність АТ «Укрсоцбанк» № 02-03/2741 від 31 серпня 2017 року.

Згідно вказаної довіреності ОСОБА_2 є представником

АТ «Укрсоцбанк», проте довіреність не передбачає повноважень представника звертатись до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, встановивши, що саме ОСОБА_2 звертався 11 березня 2019 року до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності, дійшов висновку про задоволення позову та скасування рішення державного реєстратора, запису про державну реєстрацію права власності, оскільки оспорювані дій здійснені державним реєстратором без належної перевірки повноважень ОСОБА_2 як представника

АТ «Укрсоцбанк».

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитись з цими висновками апеляційного суду.

Відповідно до пункту 4.6 договору іпотеки від 22 червня 2007 року іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У пункті 4.9 договору сторони погодили, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим та/або договором кредиту у встановлений іпотекодержателем строком, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмету іпотеки. Це застереження згідно Законом України «Про іпотеки» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації прав власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Отже, між сторонами договору іпотеки було погоджено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яке здійснюється за звернення іпотекодержателя до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса щодо вчинення державної реєстрації права власності на спірне майно за іпотекодержателем.

Відповідно до пункту 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого

2022 року у справі № 297/54/19, від 24 листопада 2021 року у справі

№ 444/2305/18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, в межах предмету та підстав позову, мав встановити не тільки дотримання порядку проведення державної реєстрації, а й наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює таку реєстрацію.

ОСОБА_1 , у розглядуваній справі, серед підстав свого позову не зазначав відсутність у нього станом на 11 березня 2019 року заборгованості за кредитним договором від 08 грудня 2006 року, припинення зобов`язань за кредитним договором або припинення іпотеки.

Фактично в уточненій позовній заяві від 19 грудня 2019 року (т.1 а.с. 140-144) ОСОБА_1 вказав п`ять підстав позову, які можна узагальнити наступним чином:

- відсутність повноважень у представника АТ «Укрсоцбанк» на подання державному реєстратору заяви про вчинення реєстраційних дій;

- дія мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- наявність обтяжень спірного майна;

- порушення пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- відсутність волі власника на відчуження спірного майна.

Однак апеляційний суд у постанові від 13 квітня 2021 року відхилив всі вищевказані підстави наведені позивачем, окрім однієї - відсутність повноважень у представника АТ «Укрсоцбанк», який звернувся до державного реєстратора.

ОСОБА_1 постанову апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржував.

Разом із тим позиція банку свідчить про те, що він визнав та схвалив дії свого представника, яким 11 березня 2019 року була подана державному реєстратору заява про проведення реєстраційних дій.

Про своє рішення звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», банк письмово повідомив ОСОБА_1 ще в листопаді 2018 року.

Позивачем, в межах предмету та підстав позову, не доведено відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а також

не доведено, що саме по собі звернення представника іпотекодержателя до державного реєстратора з перевищенням наданих представнику повноважень порушило права іпотекодавця.

За обставин розглядуваної справи, Верховний Суд не погоджується із висновком апеляційного суду, що підставою для задоволення позову і скасування рішення державного реєстратора є те, що державний реєстратор не перевірив повноваження представника АТ «Укрсоцбанк».

Крім того, приймаючи рішення про скасування запису про право власності апеляційним судом не було враховано, що частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній з 16 січня 2020 року, не передбачено такого способу захисту прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права (постанови Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19,

від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19).

Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, заявлених до АТ «Альфа-Банк», атому касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в зазначеній частині та щодо розподілу судового збору - скасуванню, із залишенням в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2020 року про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених до АТ «Альфа-Банк».

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року

в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності та в частині розподілу судових витратскасувати, із залишенням в цих частинах в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2020 року.

В іншій частині постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович