ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3103/22 Справа № 208/5423/19 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувла у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам`янської районної ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам`янської районної ради на предмет виселення відповідачів та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністативно - територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради /а.с.3-5/.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 28 листопада 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки позивач отримав у власність квартиру, загальною площею 54,5 кв. м, житловою площею 28,80 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року. Після отримання права власності уповноважені особи позивача здійснили намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та фактичне проживання у квартирі наступних осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири загальною площею 54,5 кв. м, житловою площею 28,80 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено у повному обсязі /а.с.95-97/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_5 23 березня 2007 року укладено кредитний договір, згідно умов якого банком надавався кредит у розмірі 22000 доларів США на термін до 22 березня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, на придбання квартири та оплату страхових платежів, в забезпечення виконання якого також 23 березня 2007 року з нею укладено і договір іпотеки, де предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5

28 листопада 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки позивач отримав у власність квартиру, загальною площею 54,5 кв. м, житловою площею 28,80 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти та, як наслідок, положення ст. 109 Житлового кодексу УРСР допускає виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а, оскільки позивач є власником цієї квартири та свого дозволу не надавав на реєстрацію місця проживання у квартирі відповідачам, тому вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення /а.с.99-105/.

Інші учасники справи не скористались своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, на надання відзиву на зазначену апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності є Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 8).

01 лютого 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" на адресу відповідачів направлено вимогу, згідно якої позивач пропонував укласти договір оренди житла, у разі не укладення договору оренди відповідачами, банк буде вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав (а. с. 9).

Згідно відповідей, отриманих судом 10 грудня 2020 року на запити за відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Дніпропетровській області, за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 79).

Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обраний спосіб захист у, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК України та предметом позову є виселення осіб.

Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення ст. 391 ЦК України, та ст. 109, 116, 157 ЖК України.

Також колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення у справі, яке відповідає встановленим у ст.ст.263,264 ЦПК України нормам.

Судом першої інстанції вірно встановлено правовідносини та норми, якими вони регулюються.

Так, за змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України "Про іпотеку").

За правилами частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано квартиру, яка стала предметом іпотеки, за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону N 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі № 6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що, виходячи з наданих позивачем матеріалів, спірна квартира, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивачем протилежне не доведено, а саме: не надано будь - яких доказів кредитного договору, договору іпотеки, та інше. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що вказана квартира придбана на кредитні кошти, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселенні, а не факт наявність у них іншого житла.

Колегія суддів також прийшла до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції матеріали справи не містили будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що квартира, в якій зареєстровані відповідачі, була придбана за кредитні кошти.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Надані апелянтом додаткові докази укладення кредиту та іпотеки колегія суддів не приймає, оскільки позивач при розгляді справи судом першої інстанції не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи позовної заяви, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до надання оцінки колегією суддів апеляційної інстанції додаткових доказів, які не досліджувались судом першої інстанції та яким не надавалась правова оцінка при вирішення позовних вимог по суті спору, де виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, і незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка за наданими позивачем матеріалами справи.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров