Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2022 Справа №607/21470/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивача ОСОБА_1 , представника Тернопільської обласної прокуратури Безкоровайної О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури з участю третьої особи Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури за участю третьої особи Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, у якому просить визначити розмір моральної шкоди, завданої йому незаконним засудженням у сумі 2 700 000 грн. та стягнути із Державного бюджету України у його користь 2 700 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2014 року його було незаконно засуджено та 31 травня 2016 року стосовно нього винесено виправдувальний вирок з підстав відсутності події злочину. Також, позивач зазначив, що 28 листопада 2013 року у судовому засіданні глибокі душевні страждання спричинили йому серцевий напад з подальшою зупинкою серця та дихання (клінічна смерть). Після надання медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця, він опритомнів та його було доставлено в лікарню, де він перебував до 05 грудня 2013 року. З 06 грудня 2013 року по 23 грудня 2013 року позивач під цілодобовим конвоєм знаходився на стаціонарному лікуванні в Чортківській центральній районній лікарні. За час перебування під вартою був тричі госпіталізований до лікувального закладу, де зазнав великих душевних страждань та фізичного болю внаслідок цілодобового, впродовж 41 доби приковування наручниками до ліжка.

Як вказує ОСОБА_1 , внаслідок незаконного засудження при відсутності події злочину він пережив глибокі душевні страждання від усвідомлення публічного приниження його гідності, ділової репутації та знецінення його професійних знань. Він зазнав великого розчарування від втрати довіри до суду. Після обвинувального вироку не міг спілкуватись із рідними та близькими людьми, оскільки глибоко страждав від того, що всі сприймали його як засудженого. Незаконне засудження завдало великої психологічної травми і рідним позивача. Після перенесення ОСОБА_1 інсульту та клінічної смерті, його рідні постійно перебували у стресовому стані від небезпеки його життю через душевні страждання, які він зазнав внаслідок незаконного засудження. Позивач зазначає, що особливо важко йому було від страждань його сина, якого в школі почали принижувати, постійно вказуючи, що він син засудженого. Після незаконного засудження більшість людей почали уникати контактів із ним та його рідними. Як вказує позивач, він втратив сон і зазнавав фізичних страждань від постійного головного болю, який позбавив його можливості продуктивно займатись його професійною діяльністю в галузі комп`ютерного програмування. Він втратив звичні відносин із діловими партнерами, які повірили у законність обвинувального вироку та припинили співпрацю із ним. Завдана шкода здоров`ю знизила його працездатність, він почав швидко відчувати втому, що негативно вплинуло на результати його професійної діяльності. ОСОБА_1 вважає, що глибину його страждань від незаконного засудження при відсутності події злочину ще більше посилювало призначене йому покарання у виді штрафу в розмірі 255 000,00 грн. з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності пов`язані функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна. Крім того, позивач вказав, що призначене йому покарання знищувало добробут його сім`ї та позбавляло професійної діяльності. В результаті такого покарання, він втратив все, що досягнув у своєму житті.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що незаконне засудження є одним із випадків, який не має тривалості у часі, та разом з тим є юридично значимим фактом, внаслідок якого порушені його права, тому при визначенні суми відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного засудження просить суд врахувати обставини, які були встановлені судами при розгляді справи №596/982/15-к , про які зазначено у вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2016 (із виправленими описками) та ухвалі апеляційного суду Хмельницької області від 26.12.2017 року, а також врахувати його духовний, соціальний, професійний та матеріальний pівень, спосіб та моральні принципи його життя, а відтак, глибину негативного впливу незаконного засудження на його здоров`я та все подальше життя. Враховуючи характер порушення прав позивача, глибини фізичних та душевних страждань від незаконного засудження вважає, що буде справедливим розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди за його незаконне засудження в сумі 2 700 000 грн.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

21 грудня 2021 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області отримано та зареєстровано відзив на позовну заяву від Тернопільської обласної прокуратури, у якому представник відповідача зазначає, що Тернопільська обласна прокуратура не погоджується з наведеними у позовній заяві доводами та вважає її безпідставною і необґрунтованою з наступних підстав. Представник Тернопільської обласної прокуратури вказує, що у позовній заяві як на підставу заявлених позовних вимог позивач вказує на застосовування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого він зазнав великих фізичних та душевних страждань від втрати здоров`я та фізичного болю, від публічного приниження його гідності, ділової репутації тощо. Однак, представник відповідача вважає, що варто врахувати те, що право на відшкодування у розумінні закону - це процесуальна можливість ставити питання та довести наявність шкоди за допомогою відповідних доказів, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Тобто, це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру через підтвердження належними доказами. Таким чином, до даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження належить до повноважень органів досудового розслідування відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, в той час як жодних фактів застосування прокурором до ОСОБА_1 . мoрального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав чи свобод, не наведено. Крім того, представник відповідача вважає, що належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміст заподіяної моральної шкоди та її відшкодування у підвищеному розмірі (висновок спеціалістів про те, чи стало перебування позивача під слідством і судом, а також проведення інших процесуальних дій, психотравмуючою ситуацією для нього, якщо так, чи завдана позивачу моральна шкода та який її грошовий еквівалент); характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями та рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та заподіяною моральною шкодою та понесеними духовними і психічними стражданнями, позивачем не долучено. Представник відповідача вважає, що доказів причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю органів прокуратури при проваджені досудового розслідування, судового розгляду та настанням негативних наслідків, таких як негативні психоемоційні зміни, страждання тощо, не представлено. Просить врахувати, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 12.08.2020 стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди завданої незаконним взяттям та триманням під вартою. Враховуючи наведене, представник Тернопільської обласної прокуратури просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 05 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених ним у позові та на підставі поданих ним доказів.

Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнала, у його задоволенні просить відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позов.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату судового розгляду у встановленому законом порядку, пояснень щодо заявлених позовних вимог суду не надав,

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 01.08.2011 року ОСОБА_1 відданого під суд по обвинуваченню у вчиненні злочину за ч.3 ст.212 КК України визнано невинним та виправдано за відсутністю події злочину.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.01.2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.212 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000 грн. з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності. Міру запобіжного заходу змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання, звільнивши його з під варти у залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2014 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст.212 КК України скасовано, а справу повернуто прокурору Тернопільської області для організації додаткового розслідування.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року, за результатами розгляду кримінального провадження №0000045 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року, відмовлено прокурору в поновленні строку на касаційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 .

Як вбачається із карти виїзду швидкої медичної допомоги №56630 від 28.11.2013 року у Тернопільський міськрайонний суд про надання медичної допомоги ОСОБА_1 , останньому встановлено діагноз: ІХС, гострий коронарний синдром, гострий синкопальний стан, короткочасна зупинка дихання, короткочасна зупинка серцебиття.»

Як вбачається із епікрізу, виданого Тернопільською комунальною лікарнею №2, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Тернопільської комунальної міської лікарні №2 з 28.11 по 05.12.2013 року з діагнозом: ІХС. Вазоспатична стенокардія. Кардіосклероз. Симптоматична (нейрогенна) артеріальна гіпертензія ІІ стадії, ступінь артеріальної гіпертензії 2. Ангіопатія сітківки по гіпертензивному типу обох очей. Ектазія аорти…Синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності з проведенням непрямого масажу серця (за даними карти виїзду швидкої медичної допомоги №56630 від 28.11.2013 року. Ішемічний лакунарний інсульт в лівій скроневій долі відновний період. ДЕ ІІ ст. Астенізація центральної нервової системи, у якому зазначено, що «…28.11.2013 року о 10.30 під час судового засідання раптово виникли пекучий біль за грудниною, запаморочення, нудота, загальна слабкість. О 10.45 було викликано бригаду швидкої медичної допомоги….Ще через 4 хв. пацієнт знепритомнів, виник ціаноз губ, АТ перестав визначатися, припинилось самостійне дихання, пульсація на сонних артеріях не відчувалась. Всього зупинка дихання тривала приблизно 17 с., а зупинка серцевої діяльності приблизно 14с. Проводився непрямий масаж серця…». За наслідками проведеного лікування рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, враховуючи наявність порушень ритму і перенесеного синкопе від 28.11.2013 року, уникати психо-емоційних навантажень.

Згідно із випискою з історії хвороби №6276, виданою Чортківською районною центральною лікарнею 23.12.2013 року за №115, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ЛОР відділенні Чотківської ЦРЛ з 06.12.2013 року по 23.12.2013 року з діагнозом: ІХС.Нестабільна стенокардія. Кардіосклероз з сину совою тахікардією, політропною шлуночкової і супровентикулярною екстрасистолією. Симптоматична атеріальна гіпертензія 2 ст.1. Ангіопатія сітківки. СН 1 ст. з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Помірний кардіоваскулярний ризик, з якої вбачається, що «…швидкою допомогою доставлений з Чортківського СІЗО..».

Під час перебування під вартою, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ВІТ та ІІІ неврологічному відділенні ТОКПНЛ з 07.08.2013 року по 21.08.2013 року з діагнозом лакунарний інсульт в лівій скроневій долі, гострий період, ВСД з астенічним та кардіальним синдромом, атеросклероз аорти з незначною дилатацією кореня, реактивний гепатит, ангеопатія сітківки, що підтверджено витягом з історії хвороби №06243, у якому зазначено, що «…пацієнт доставлений бригадою швидкої допомоги в супроводі працівників міліції з ІТТ, де виникли скарги на головокружіння, нудоту, яка посилюється при зміні тіла, та розплющені очей…Відомо, що після стресової ситуації, поскаржився на погане самопочуття, нудоту…».

Також, судом встановлено, що у «Газеті номер один» № 33 від 14.08.2013 року було опубліковано статтю під заголовком - «Підприємця ОСОБА_2 після двох днів перебування в ІТТ прикували до лікарняного ліжка», у якій йдеться про його невинуватість, не правомірні дії органів слідства, прокуратури та суду.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, суду пояснила, що позивач через незаконне засудження поніс моральні страждання, переживав, у нього порушився звичний ритм життя та спілкування. Також, у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим останній неодноразово перебував у медичних закладах, переніс інсульт, через що перебував у реанімації. Нею, як його захисником неодноразово заявлялись клопотання про зміну запобіжного заходу. Крім цього, під час розгляду справи судом та перебування позивача під вартою 28.11.2013 року бригадою швидкої допомоги у нього було діагностовано зупинку серця та дихання, після надання реанімаційних заходів позивача було госпіталізовано до лікувального закладу, де він тривалий час лікувався. Свідок зазначила, що у позивача після перенесених хвороб через незаконне засудження погіршився стан здоров`я, останній не міг приділяти належної уваги сім`ї та дітям, а також це вплинуло на ділову репутацію позивача, оскільки ОСОБА_1 змушений був пояснювати своїм рідним та знайомим, зокрема рідному батькові, який помер до моменту виправдання позивача, про свою невинуватість у інкримінованих йому злочинах. Вказала, що від ОСОБА_1 відвернулись його друзі та ділові партнери, що завдало та завдає на даний час йому психологічної травми, оскільки він страждає із даного приводу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сином позивача, суду пояснив, що у його батька - ОСОБА_1 під час перебування під вартою погіршився стан здоров`я у зв`язку з чим останній неодноразово перебував на лікуванні, будучи обмеженим та перебував у наручниках прикутим до лікарняного ліжка. Свідок зазначив, що через незаконне засудження ОСОБА_1 , погіршилася його (сина позивача - ОСОБА_4 ) репутація під час навчання у школі, так як вчителі неодноразового наголошувала, що його батько засуджений за вчинення злочину, через що його батько, ОСОБА_1 , зазнав сильних душевних страждань.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Статтею 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону від 1 грудня 1994 р. «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст. 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (ст.2 Закону).

Відповідно до ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, виникає у громадянина у разі постановлення судом відносно нього виправдовувального вироку, не залежно від того яка підстава слугувала для постановлення такого вироку, визначення розміру відшкодування моральної шкоди відноситься до компетенції суду, таке право може бути реалізоване як при винесенні виправдовувального вироку, так і у спосіб заявлення відповідного позову в порядку цивільного судочинства, шкода відшкодовується за рахунок Державного бюджету, а відповідно відповідає за таку шкоду Держава в особі уповноважених органів, в тому числі і в особі Державної казначейської служби України, як органу на який покладено виконання рішення суду про відшкодування шкоди внаслідок незаконного засудження заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

За ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 30 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, незаконного засудження або незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, має право на відшкодування заподіяної шкоди.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56).

З матеріалів справи вбачається, що позивача було незаконно засуджено вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2014 року за ч. 3 ст. 212 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000 грн. , з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності, а відтак суд вважає, що ОСОБА_1 зазнав моральних страждань на які послався в позовній заяві, а тому на підставі наведених вище норм законодавства вправі вимагати від Держави відповідного відшкодування.

При цьому суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю органів прокуратури при проваджені досудового розслідування, судового розгляду та настанням негативних наслідків, таких як негативні психоемоційні зміни, страждання, які заподіяли позивачу душевних страждань та завдали йому моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач безпідставно був засуджений, що не могло не вплинути на його душевний стан і спосіб життя.

Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок незаконного засудження стверджується безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним накладення штрафу в розмірі 255 000 грн. з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності

Сам факт безпідставного засудження ОСОБА_1 є доведений.

Отже, внаслідок незаконного засудження позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року з підстав відсутності події злочину.

Таке засудження призвело до погіршення здоров`я позивача, втрати соціальних зв`язків, а також порушило ділові зв`язки позивача.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого, а також не повинен призводити до безпідставного збагачення особи.

Враховуючи наведені обставини, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 2 700 000 гривень є завищеним. Суд враховуючи обставини справи, глибину і тривалість душевних страждань, які позивач зазнав в результаті незаконного засудження вважає, що відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000 гривень є достатнім та обґрунтованим розміром грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77-81‚ 83, 89, 95, 141, 223, 263-265, 267, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку в користь ОСОБА_1 150000 (Сто п`ятдесят тисяч) гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, 46002, .

Третя особа: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич