ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1181/21

Провадження № 22-ц/4820/122/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/1181/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року (суддя Завадська О.П.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватної власністю.

В обґрунтування позову зазначала, що з 06.08.2002 вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу 05.06.2019 вона придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Вважала, що вказана квартира була придбана за кошти, які були виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві особистої приватної власності, та набута нею у власність в порядку спадкування. І саме виключно за грошові кошти, виручені від її продажу, придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що спірна нерухомість не є об`єктом спільного сумісного майна, а є її особистою приватною власністю.

Оскільки відповідач не визнає її право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що судом при розгляді даної справи не досліджено усіх обставин справи та допущено однобічність, неповноту в дослідженні доказів у справі. Зазначає, що в судовому засіданні відповідач та його представник підтвердили обставини позовних вимог та визнали позов в повному обсязі, проте суд безпідставно не прийняв визнання позову відповідачем. Скаржник вважає доведеним факт придбання в період шлюбу спірної квартири АДРЕСА_1 за власні кошти позивача, які були отримані нею від продажу нерухомого майна, набутого нею у власність в порядку спадкування, та наявність підстав для задоволення позову.

В судовому засіданні сторони підтримали апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 06 червня 2002 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 16).

20.05.2019 позивачкою ОСОБА_1 було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, та спадщина, на яке видано це свідоцтво, складалась з однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, посвідченим приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Голуб О.Є. та зареєстрованим в реєстрі № 797, позивач ОСОБА_1 відчужила квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , продаж вчинено за 221 221 грн (а.с. 25-26).

За договором купівлі-продажу квартири від 05 червня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Сарело Т.П. та зареєстрованим в реєстрі № 1085, позивач придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартість квартири визначена у сумі 240 812 грн (а.с. 11-12).

Пунктом 9.6 вказаного договору передбачено, що даний договір укладено за згодою подружжя ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Сарело Т.П. 05 червня 2019 року за р. № 1084, зміст якої доведено до відома продавця.

В заяві ОСОБА_2 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є їхньою спільною сумісною власністю та придбана нерухомість буде їхньою спільною сумісною власністю, як така, що набута ними у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Також зазначив, що договір укладається його дружиною в інтересах їхньої сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і що укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню, та відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину (а.с. 54).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наведені нею при зверненні до суду доводи щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, як необхідної обставини для визнання спірного нерухомого майна її особистою власністю.

З таким висновком суду першої погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Згідно зі статтями 69 ,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

З урахуванням викладеного вище, та встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, а тому спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, з урахуванням того, що продаж успадкованої квартири та купівля спірної квартири відбулись за різної суми вартості, та у зв`язку з недостатністю суми коштів, отриманих від продажу квартири, додатково в інтересах сім`ї отримувались кредитні кошти на придбання спірної квартири, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира придбана позивачем виключно за її особисті кошти, оскільки матеріали справи таких доказів не містять.

Згідно з чч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв визнання відповідачем позову.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) міститься висновок, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні».

Встановивши, що визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 суперечить встановленим у справі обставинам та вимогам закону, і таке визнання позову може порушити права третіх осіб, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги таке визнання позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції порушив норми процесуального закону, розглянув справу, не постановивши ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, на правильність ухваленого рішення не впливають та не є підставою для скасування судового рішення відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай