Провадження №2-п/756/35/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Тихої О.О.,

за участю секретаря судового засідання Кренджеляк А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

У С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08.09.2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

13.01.2022 відповідач ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 20.01.2022 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без руху, надано строк на усунення недоліків.

28.01.2022 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» подана уточнена заява про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій ОСОБА_2 просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення по справі №756/13511/21; скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2021 та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

30.11.2021 судом було ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. З ухваленим заочним рішенням він не погоджується, оскільки, на його думку, рішення ухвалено без дослідження та врахування усіх обставин справи.

Крім того, у судове засідання, призначене на 30.11.2021, за результатами якого було ухвалено рішення, він не з`явився, оскільки з роботи його не відпустили, а відпустку не надали. При цьому, при розгляді вказаної цивільної справи судом не враховано, що позивач ОСОБА_1 разом з донькою мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належить відповідачу, та комунальні послуги за яку сплачує він. У той же час, зі слів відповідача, позивач не надає йому можливості спілкуватися з донькою.

З урахуванням наведеного просить скасувати заочне рішення суду від 30.11.2021 та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

08.02.2022 на адресу суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_1 , в яких остання просила залишити без розгляду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, у зв`язку з тим, що, на її думку, останнім не надані суду докази поважності його неявки у судове засідання, за результатами якого було ухвалено заочне рішення у справі, оскільки у разі наявності причин, на які посилається відповідач, він міг би заздалегідь повідомити суд, подавши клопотання про перенесення судового засідання. Крім того, зазначила, що з 21.12.2021 вона разом з донькою мешкає у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що відповідач створив неможливі умови проживання у квартирі за місцем реєстрації: встановив камери спостереження, детектори руху.

10.02.2022 на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_2 з запереченнями, у якому останній зазначив, що відмову про надання відпустки отримав 29.11.2021 від свого керівника в усній формі, тобто напередодні судового засідання, тому не мав можливості надіслати до суду клопотання про відкладення розгляду справи у встановлений строк. Вказав на те, що позивач дійсно переїхала жити до своїх батьків, забравши дитину без його попередньої згоди, а створення неможливих умов проживання, на які посилається позивач, лише пов`язані з погіршенням криміногенної ситуації в Оболонському районі м. Києва та бажанням відповідача як власника квартири захистити своє майно.

Як зазначає відповідач, ОСОБА_1 не дозволяє дитині користуватися мобільним зв`язком, що унеможливлює його спілкування з донькою. Крім того, відповідач має сумніви щодо цільового використання коштів, які стягуються з нього у якості аліментів, при цьому, отримуючи аліменти, позивач отримує власний дохід від зайняття підприємницькою діяльністю.

Заявник у судовому засіданні підтримав заяву про перегляд заочного рішення з викладених у ній підстав, а також просив її задовольнити, з урахуванням наданих письмових пояснень. Зазначив, що, дійсно, з грудня 2021 позивач разом з донькою мешкає у її батьків, при цьому дозволу на переїзд дитини він не давав, позивач перешкоджає його спілкуванню з донькою. На його думку, кошти, які стягнуті за рішенням суду як аліменти, можуть використовуватись ОСОБА_1 не за призначенням.

Позивач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог, зазначених у заяві ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Суд, вислухавши сторін, ознайомившись з заявою про перегляд заочного рішення, матеріалами цивільної справи №756/13511/21, приходить до наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08.09.2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2021 по цивільній справі №756/13511/21 було отримано відповідачем 03.01.2022, при цьому, заяву про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення подано ОСОБА_2 13.01.2022. Враховуючи викладені обставини, а також те, що вказану заяву подано з дотриманням двадцятиденного строку, визначеного ст. 284 ЦПК України, суд приходить до висновку про поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про що свідчить його особиста розписка про день, час та місце розгляду справи, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 52). Крім того, вказаний факт не заперечується й самим відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримав усну відмову щодо надання відпустки 29.11.2021, тобто за день до дати судового засідання, при цьому ніяких дій, направлених на повідомлення суду про неможливість його участі у судовому засіданні, останнім здійснено не було, як і щодо направлення клопотання про відкладення судового засідання. При цьому, суд враховує той факт, що останній є активним користувачем системи «Електронний суд», тому, у разі необхідності, відповідач мав можливість направити відповідне клопотання в електронному вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка є стороною по справі, бути присутньою на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень втілюється у неприпустимості зловживання правом, яку зазвичай виводять із конституційних положень, згідно з якими здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.

Викладене свідчить про те, що суд виконав покладений на нього обов`язок повідомити учасників про дату, час та місце розгляду справи, а відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не скористався своїм правом взяти участь у судовому засіданні, не подав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки, тощо.

Згідно зі ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Використання законодавцем в конструкції даної статті сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Таким чином, розглядаючи другу умову для скасування заочного рішення суд виходить з того, що відповідно до ст. 288 ЦПК України відповідач у своїй заяві про перегляд заочного судового рішення повинен зазначити такі обставини та такі докази на їх підтвердження, що якби вони були відомі суду при ухваленні заочного рішення, суд прийшов би до іншого висновку, ухвалив би принципово інше рішення.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Заявник як на одну з підстав для скасування заочного рішення посилається на те, що воно було ухвалено без дослідження та врахування усіх обставин справи, а також доказів, поданих відповідачем, зокрема того факту, що останній є власником квартири, у якій зареєстрована позивач та їх донька.

Разом з тим, під час розгляду цивільної справи вказані обставини вже досліджувались судом і були прийняті до уваги при ухваленні заочного рішення, а факти, на які посилається відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення, зокрема: перешкоджання позивачем у спілкуванні останнього з донькою, а також щодо можливості нецільового використання грошових коштів позивачем не є предметом розгляду у вказаному провадженні та можуть бути вирішені шляхом звернення до суду з відповідними позовами.

Крім того, у відповідності до ч. 4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, interalia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Таким чином, процесуальним законодавством не передбачена можливість залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду як просить позивач.

При цьому, суд вважає, що пояснення та докази, на які посилається в своїй заяві відповідач, не мають істотного значення для правильного вирішення справи, оскільки доводи заявника зводяться лише до правової позиції відповідача щодо предмету спору.

З урахуванням того, що заявник не надав як доказів поважності неприбуття в судові засідання, так і доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи і вплинули б на рішення суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Частиною 4 ст.287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284-288 ЦПК України, cуд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.О. Тиха