ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/809/21 Номер провадження 22-ц/814/577/22Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

представника відповідача, Акціонерного товариства «Українська Залізниця», - адвоката Ольховського В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представників Акціонерного товариства «Українська Залізниця», адвокатів Гараєвої О.С., Пономаренко М.А., на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У вересні 2021 року позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулись до суду із позовом, відповідно до якого прохали стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на свою на користь по 400 000,00 грн. на кожного в якості відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 00 год. 24 хв., поблизу станції «Ганнівка», а саме на 218 км перегону Ганнівка - Кобеляки, поїзд № 2198 ВЛ-82 м № 080 ТЧ-3 скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер.

Відповідно до свідоцтва про смерть № 306 від 06.05.2017 року вказано, що пішохід був травмований при зіткненні з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом.

В даній справі було відкрито кримінальне провадження, проте наразі, за інформацією, яка отримана від органів досудового розслідування, кримінальне провадження було закрито.

Позивачі вказували, що втратили рідного сина, близьку людину, який був на порозі дорослого самостійного життя. Така передчасна смерть завдає глибоких душевних страждань їм, як батькам загиблого, до сих пір. Передчасна смерть сина позбавила їх підтримки, їх попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть сина є невідворотною і непоправною втратою, у зв`язку з чим позивачі змушені звернутися до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2021 року позов задоволено частково, а саме:

- стягнуто з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн, а також 50 000,00 грн. на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди.

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

- стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у справі в сумі 960,00 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі АТ «Українська Залізниця» прохали рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Скаржником зазначено, що в ході досудового слідства порушень працівників залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту та інших порушень, що спричинили загибель потерпілого, не встановлено.

Окрім цього, потерпілий перебуваючи біля колії, порушив пп. 2.2; 2,3; 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54.

Потерпілий, перебуваючи на колії, раптово кинувся під потяг, а машиністи потягу для уникнення наїзду застосували екстрене гальмування. Таким чином, така поведінка потерпілого свідчить про усвідомлення ним своїх дій, спрямованих на невідворотність дії джерела підвищеної небезпеки. Потерпілий свідомо потрапив на колію, а отже він усвідомлював, що перебування на залізничній колії при наближенні поїзда матиме наслідок наїзду на нього.

Також, скаржником в апеляційній скарзі зазначено, що позивачами на обґрунтування моральної шкоди не надано будь-яких належних доказів, що підтверджують дійсність моральних страждань. При вирішенні спору місцевий суд не врахував правові висновки Верховного Суду в частині доказування факту заподіяння та розміру моральної шкоди.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу від позивачів до суду не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 00 год. 22 хв., поблизу станції «Ганнівка», а саме на 218 км перегону «Ганнівка - Кобеляки» поїзд № 2148 ВЛ-82 м № 080, під керуванням машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста електровоза ОСОБА_5 скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10.05.2017 року (а.с. 13).

Померлий ОСОБА_3 є сином позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с 16).

Електровоз серії ВЛ-82 м № 080 знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Куп`янськ» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Машиніст ОСОБА_4 з 19.01.2009 року працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза, а помічник ОСОБА_5 тривалий час працює на посаді помічника машиніста, а отже, перебували у трудових відносинах з відповідачем.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 306 від 06 травня 2017 року смерть ОСОБА_3 настала внаслідок зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом (а.с 14-15).

06.05.2017 слідчим СВ Козельщинського ВП Кобеляцького ВП ГУ НП Полтавської області Костирею Р. І. внесенні відомості до ЄРДР за № 0000128 за повідомленням про те, що в с. Лутовинівка Козельщинського району Полтавської області, неподалік станції «Ганнівка» вантажний потяг під керуванням машиніста здійснив наїзд на ОСОБА_3 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження несумісні з життям. Правова кваліфікація злочину - ч. 3 ст. 276 КК України.

Відповідно до висновку експерта № 288 від 07.06.2017 року вбачається, що у громадянина ОСОБА_3 виявлені різноманітну кількість тілесних ушкоджень тіла, які мають прижиттєвий характер та утворились незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів і відносно живої людини мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, а, в даному випадку, які потягли смерть потерпілого.

При судово-токсикологічному дослідженні крові, вилученої у трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт в концентрації в крові 2,4 проміле, що має ознаки середнього ступеню алкогольного сп`яніння відносно живої особи.

Відповідно до висновку експерта № 84 від 02.08.2019 року вбачається, що усі виявлені тілесні ушкодження у громадянина ОСОБА_3 мають прижиттєвий характер і відносно живої особи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень як такі, що були небезпечними для життя (п.п. 2.1.1. а, 2.1.2, 2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом № 6 МОЗ України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України від 17.01. 1995 року), а, в даному випадку, як такі, що призвели до смерті потерпілого.

Враховуючи характер тілесних ушкоджень, отриманих громадянином ОСОБА_3 , їх кількість, анатомічну локалізацію та взаєморозміщення, співстановлюючи їх із відомими матеріалами провадження (результатами огляду місця події, що виявлені тілесні ушкодження могли утворитися ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 00 год. 23 хв. внаслідок удару (наїзду) залізничним транспортом, що рухався у верхню передню-праву частину тіла громадянина ОСОБА_3 , який перебував в момент зіткнення у вертикальному (чи наближеному до нього) положенні, з подальшим відкиданням тіла потерпілого на міжрейковий проміжок. Ознаки переїзду колесами залізничного транспорту через тіло ОСОБА_3 не виявлено.

При судово-токсикологічному дослідженні крові, вилученої у трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий сприт у концентрації 2,4 %, що, згідно з діючими рекомендаціями, відносно живої особи може відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеню.

Відповідно до висновку експертів № 3002/3003 судової залізнично-транспортної експертизи по кримінальному провадженню № 0000128 вбачається, що на основу аналізу матеріалів кримінального провадження не можливо достовірно встановити яким чином ОСОБА_3 опинився на залізничних коліях. За свідченням членів локомотивної бригади поряд з ним нікого не було. Проте, стверджувати, що він сам стрибнув на колію неможливо. Встановлення способу, яким ОСОБА_3 опинився на залізничній колії, причин чому він не покинув габарит рухомого складу та стану, у якому він перебував поблизу залізничних колії, виходить за межі компетенції експертів у рамках даної експертизи.

Швидкість поїзда № 2198, який рухався 06.05.2017 року під керуванням машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 була 58 км/год. Машиніст поїзда № 2198, який рухався 06.05.2017 року ОСОБА_4 вживав заходів до його зупинки, а саме застосовував екстрене гальмування та виконував його правильно. Встановити чи своєчасно машиніст ОСОБА_4 виконав гальмування потягу № 2198 неможливо у зв`язку з незадоволенням клопотання у частині надання натурного листа поїзда № 2198 в добу 06.05.2017 року. Машиніст поїзда № 2198, який рухався 06.05.2017 року ОСОБА_4 виконав всі дії, необхідні для попередження наїзду на ОСОБА_3 . Зупинити поїзд №2198, який рухався 06.05.2017 року, до місця наїзду на ОСОБА_3 можна було лише у випадку застосування машиністом ОСОБА_4 екстреного гальмування на відстані, яка більша зупиночного шляху зазначеного поїзда - 465,596 м. Гальмівний шлях поїзда №2198, який рухався 06.05.2017 року, складає 450,246 м.

Достовірно встановити чи були у діях машиніста ОСОБА_4 потягу №2198, який рухався 06.05.2017, невідповідності вимогам пунктів 1.1 Правил [1], 3.18.1 та 3.19.1 Інструкції у частині забезпечення безпеки руху неможливо у зв`язку з незадоволенням клопотання у частині надання натурного листа зазначеного поїзда.

Гальмівна система поїзда №2198, який рухався 06.05.2017 року, перебували у технічно справному стані, який відповідав вимогам пунктів 9.2.4, 8.1, 1.1. Додатку 2 Інструкції, пункту 11.1 Правил.

З технічної точки зору запобігти залізнично-транспортній пригоді, яка мала місце 06.05.2017 року, та пов`язана з наїздом поїзда № 2198 під керуванням машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 на громадянина ОСОБА_3 було можливо. Для цього ОСОБА_3 необхідно було виконати вимогу пункту 2.3 Правил безпеки громадян у частині необхідності перебування поза межами небезпечної зони, а саме поза межами габариту рухомого (поїзда № 2198) при його наближенні.

Члени локомотивної бригади вантажного поїзда № 2198 запобігти наїзду на ОСОБА_3 не мали технічної можливості.

Окрім цього, судом під час дослідження матеріалів кримінального провадження № 0000128, встановлено, що досудове слідство щодо розслідування кримінального провадження триває та не закінчено.

Судом встановлено, що син позивачів, ОСОБА_3 , загинув внаслідок смертельного травмування поїздом № 2198 під керуванням машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 володільцем якого, як джерела підвищеної небезпеки, є АТ «Українська залізниця», з яким машиніст та помічник машиніста перебувають у трудових відносинах.

Між наїздом потягом на сина позивачів та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Причиною нещасного випадку на залізниці стало груба необережність потерпілого, тобто порушення п. 2.3 Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54. Оскільки потяг (локомотив) відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач. Отже, відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають юридичного значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст та помічник машиніста перебували у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивачі, як батьки загиблого, наділені правом вимагати відшкодування спричиненої їм моральної шкоди в результаті смерті їхнього сина, яка настала внаслідок наїзду на нього поїзда.

В становивши зазначені обставини місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та визначив її розмір по 50 000 грн. на користь кожного позивача.

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19), від 16 грудня 2020 у справі № 161/3557/19.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18, яку суд застосовує у своєму рішенні.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність в діях потерпілого умислу на позбавлення життя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Місцевий суд належним чином дослідив та дав оцінку доводам сторін в частині відсутності будь-яких доказів на підтвердження того факту, що в ОСОБА_3 був наявний умисел на позбавлення себе життя.

Місцевим судом надано оцінку висновку Львівського науково дослідного інституту судових експертиз № 3002/3003 від 28.02.2019 року, показам свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що на даний час кримінальне провадження за фактом смерті ОСОБА_3 не закінчено, не є підставою для невирішення цивільно- правового спору про відшкодування моральної шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

Є вірними висновки місцевого суду також в частині відсутності непереборної сили.

Місцевий суд вірно керувався вимогами пункту 1 частини 1 статті 263 ЦК України згідно з якою непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Отже, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує відповідач.

Місцевий суд при винесенні рішення застосував правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.12.2020 у справі № 161/3557/19, що є релевантною

Щодо доводів апеляційної скарги про розмір відшкодування завданої моральної шкоди

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено.

Розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив у розмірі по 50 000 грн. на користь кожного потерпілого, врахувавши, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_3 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, перебування в стані сп`яніння, а також, зваживши на принципи розумності і справедливості, місцевий суд вірно взяв до уваги, що сам факт загибелі сина за викладених обставин є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону і не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18).

Доводи апеляційної скарги про неналежне врахування місцевим судом правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14 ц, постанови Верховного Суду у справі № 752/11156/18, не спростовують вищезазначених висновків місцевого суду, щодо визначення розміру заподіяної моральної шкоди та наявності доказів на заподіяння шкоди.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, - підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного провадження - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська Залізниця» - залишити без задоволення, а рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.В. Чумак

Л.І. Пилипчук