Провадження № 2/369/276/22
РІШЕННЯ

Іменем України

31.01.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Штанько В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 по 23.10.2003 року. За час шлюбу ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку площею 0,1120 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Вказує, що це майно є їх спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу поділ майна не було проведено. Позивач дізналася, що 24.05.2005 року ОСОБА_3 відчужив вказану земельну ділянку за договором дарування, а оскільки вона не надавала нотаріальної згоди на це, то вважає, що вказана земельна ділянка набута відповідачем від ОСОБА_3 з порушенням закону ( ОСОБА_3 не мав права відчужувати земельну ділянку), а тому земельна ділянка фактично вибула з володіння Позивача поза її волею. У зв`язку із цими обставинами позивач звернулася із вказаним позовом до суду.

У судове засідання представник позивача з`явився, позов підтримав та просив задовольнити.

У судове засідання представник відповідача з`явився, проти задоволення позову заперечував.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.12.1999 року Виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення № 153, яким надано гр. ОСОБА_3 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1344 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 .

01.06.2000 року ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення № 153 від 28.12.1999 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку 0,1120 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

23.10.2003 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 23.10.2003 року.

24.05.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1120 га (рілля), що знаходиться в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку.

28.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1120 га (рілля), що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0067, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку.

10.04.2007 року відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку 0,1120 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:0067, для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Згідно ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В ст. 321 ЦК України вказано, що Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 388 ЦК України Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 391 ЦК України Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

19.10.2021 року представником відповідача до суду подана заява про застосування строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд зазначає, що підстав для зупинення або переривання строку позовної давності відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 200/19766/16-ц.

Зважаючи на те, що 24.05.2005 року було укладено договір дарування спірної земельної ділянки, починаючи з цього часу та по час звернення до суду з позовом у 2019 році пройшло 14 років, позивачем не надано суду доказів того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, суд визнає обґрунтованою та приймає заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності.

Враховуючи вищевикладені обставини, правові норми, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 16, 256, 257, 261, 267, 316, 317, 319, 321, 328, 388, 391 ЦК України, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання АДРЕСА_3 .

Повне рішення суду складено 26.04.2022 року.

Суддя Ковальчук Л.М.