ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/376/22 Справа № 333/1357/20 Суддя у 1-й інстанції - Піха Ю.Р. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Комунарівського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного суду міста Запоріжжя, Запорізького апеляційного суду про відшкодування шкоди завданої незаконними діями суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ленінського районного суду міста Запоріжжя, Запорізького апеляційного суду про відшкодування шкоди завданої незаконними діями суду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за наслідками досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185 КК України, обвинувальні акти відносно нього були передані на розгляд до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2015 року його було визнано винуватим у скоєні злочину та остаточно призначене покарання у вигляді трьох років та шести місяців. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 лютого 2016 року зазначений вирок суду скасовано та кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд до суду перший інстанції. При повторному судовому розгляді вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2017 року в порушення вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, було незаконно призначено більш суворе покарання, ніж за попереднім вироком у вигляді 4 років позбавлення волі. Вирок суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2017 року. Зазначене порушення вимог кримінального процесуального законодавства в частині незаконності та безпідставності призначеного остаточне покарання було підтверджено постановою Верховного Суду від 05 липня 2018 року за наслідками розгляду касаційної скарги, що потягло за собою зміну вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2017 року та зменшено призначене остаточно покарання до трьох років та шести місяців позбавлення волі. На момент розгляду касаційної скарги та виправлення судової помилки, він повністю відбув незаконне призначене судом першої інстанції покарання у вигляді 4 років, тобто фактично відбував покарання у вигляді позбавлення волі протягом 6 місяців та 4 дні за наслідками незаконного засудження (кінцевий термін ув`язнення призначеного строку у вигляді 4 років припадав на 22 травня 2017 року проте він був звільнений в залі Апеляційного суду лише 25 травня 2017 року), а тому просив суд ухвалити рішення яким стягнути моральну шкоду у розмірі 30 645 грн.

Рішенням Комунарівського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.126-128).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, оскільки він мав право на відшкодування завданої незаконним засудженням моральної шкоди (а.с.132-133).

13 грудня 2021 року Апеляційний суд Запорізької області надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші сторони правом передбаченим ст.360 ЦПК України не скористалась.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 30 645 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції не встановлено втім з матеріалів справи вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у скоєні злочину та призначене покарання у вигляді трьох років та шести місяців позбавлення волі (а.с.5-6).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 лютого 2016 року зазначений вирок суду скасовано та кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд до суду перший інстанції.

При повторному судовому розгляді вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2017 року було призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Вирок суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 05 липня 2018 року змінено вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2017 року та зменшено призначене остаточно покарання до трьох років та шести місяців позбавлення волі (а.с.7-10).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону №1402-VIII суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За частиною першою статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Частиною п`ятою статті 1176 ЦК України, на яку, зокрема, посилався позивач, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

На спірні правовідносини в частині позовних вимог до суддів не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі №61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у справі №14-90цс18 та від 21 листопада 2018 року у справі №14-399 цс18 і підстав для відступу від такої позиції не вбачається.

Згодом зазначені правові позиції були відтворені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа №711/2652/17, провадження №14-638цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) зазначено, що «на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року). Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18) вказано, що «частиною п`ятою статті 1176 ЦК України, на яку, зокрема, посилався позивач, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. На спірні правовідносини в частині позовних вимог до судді Придніпровського районного суду м.Черкас не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі № 61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 14-90цс18 та від 21 листопада 2018 року у справі № 14-399цс18 і підстав для відступу від такої позиції не вбачається.

Звертаючись з позовом у даній справі ОСОБА_1 , посилалася на те, що Ленінський районний суд м. Запоріжжя та апеляційний суд Запорізької області (наразі Запорізький апеляційний суд) призначивши йому більш суворе покарання, завдали йому моральної шкоди яка на його думку підлягає до відшкодування в порядку статті 1176 ЦК України, тобто даній спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачів моральної шкоди колегією суддів не перевіряються.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 374, 377,3 81-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комунарівського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року- скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного суду міста Запоріжжя, Запорізького апеляційного суду про відшкодування шкоди завданої незаконними діями суду - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров