Справа № 303/1906/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/1906/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович Оксана Василівна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 9 листопада 2020 року, головуюча суддя Гутій О.В., -

встановив:

13.04.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

21.01.2008 вона уклала з ОСОБА_3 договір позики із забезпеченням його виконання іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3563/10 позов ОСОБА_3 до неї було задоволено, було визнано право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру як на предмет іпотеки.

У подальшому, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2011 за її апеляційною скаргою рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 скасовано, в позові ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру відмовлено.

Однак, у період чинності вищезгаданого рішення суду ОСОБА_3 незаконно оформив за собою право власності на квартиру, відчужив її і в кінцевому підсумку на підставі заповіту безвідплатно квартиру набула у власність ОСОБА_2 , якій 31.10.2018 було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, її право власності на квартиру було зареєстроване.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 02.04.2020 у справі № 303/1756/20 (заява про забезпечення позову до його пред`явлення) на квартиру були накладені арешт і заборона вчинення дій щодо неї.

Таким чином, право власності позивачки на квартиру порушене, але попри те, що рішення Мукачівського міськрайонного суду 04.10.2010 у справі № 2-3563/10, на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири, скасоване, а права позивачки на майно були відновлені, з незрозумілих причин станом на 25.02.2020 право власності на квартиру зареєстроване за відповідачкою. З огляду на скасування вищевказаного рішення суду спірна квартира не може входити до складу спадщини, тому Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.10.2018 видане з порушенням закону і підлягає скасуванню.

Посилаючись на ці обставини, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 321, 387, 388 та на інших нормах ЦК України щодо права власності, його захисту, виходячи з того, що виникли підстави для пред`явлення віндикаційного позову, позивачка ОСОБА_1 просила:

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43846868 від 03.11.2018, прийняте на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії та номер: 1583, виданого 31.10.2018 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В.;

витребувати майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , шляхом передачі законному власнику ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2020 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_2 законно, в порядку спадкування набула право власності на спірну квартиру, пред`явивши вимогу про скасування державної реєстрації речового права позивачка ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту права, витребування майна у відповідачки буде непропорційним втручанням у її право власності і оскільки свідоцтво про право на спадщину не визнавалося недійсним, а рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна є похідними від вимоги про визнання недійсним відповідного правового акту, право власності відповідачки підлягає захисту. Позовну давність суд за заявою відповідачки не застосував, оскільки відмовив у позові по суті.

Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Біловар Б.Ю., оскаржила рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, посилається у скарзі загалом на ті самі доводи, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає в скарзі таке.

Суд не врахував, що ОСОБА_3 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду 04.10.2010 у справі № 2-3563/10 незаконно оформив 21.10.2010 на себе право власності на квартиру і вже 26.10.2010 продав її ОСОБА_4 . Після цього на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2017 у ОСОБА_4 цю квартиру купив ОСОБА_5 , за заповітом якого після його смерті квартиру набула у власність ОСОБА_2 .

Цим право власності ОСОБА_1 на квартиру протиправно обмежено, тоді як у порядку захисту цього права воно підлягає поновленню. Беручи до уваги, що нерухоме майно вибуло з володіння позивачки поза її волею, ОСОБА_3 заволодів ним по суті незаконно, виникли передбачені законом підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння та для пред`явлення відповідного позову.

За змістом правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, за вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння початок перебігу позовної давності слід відраховувати з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли позивач дізнався про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом відчужила його добросовісному набувачу. Можливість пред`явлення даного позову пов`язується з обізнаністю позивача щодо особи, до якої належить пред`явити вимогу про витребування майна, тому початок перебігу позовної давності пов`язується з сукупністю обставин як про момент, коли позивач дізнався (міг дізнатися) про порушення свого права, так і про особу, до якої слід пред`явити позов. Необізнаність про таку особу унеможливлює звернення до суду. Відповідачка ОСОБА_2 набула спірне майно у власність у 2018 році, тому позивачка не пропустила позовну давність.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Пархоменко М.В., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, таке.

На момент оформлення ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру рішення Мукачівського міськрайонного суду 04.10.2010 у справі № 2-3563/10 було чинним, тому право було ним набуте і оформлене законно.

ОСОБА_1 вже неодноразово зверталася з позовами про захист свого права власності на вказану квартиру. Так, у червні 2011 року вона пред`являла позов до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, який був залишений судом без розгляду (справа № 2-2458/11, після перереєстрації - № 0707/2-2458/11/2012), у березні 2012 року пред`являла позов до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за результатом розгляду якого не було встановлено протиправності набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру (справа № 0707/3302/2012).

Отже, про вибуття спірної квартири з її власності ОСОБА_1 дізналася ще у 2011 році, відтоді і належить відраховувати позовну давність, а не з 2018 року, коли спірне майно перейшло до відповідачки ОСОБА_2 .

Окрім цього, визнання незаконним оформлення ОСОБА_3 права власності на квартиру не було позовною вимогою, а аргументи щодо незаконності отримання саме відповідачкою ОСОБА_2 квартири у спадок не були позивачкою наведені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивачки ОСОБА_1 , адвокатів Біловара Б.Ю. та Бедринець М.Ю., які апеляцію підтримали, відповідачки ОСОБА_2 адвоката Пархоменка М.В., який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, оглянувши матеріали цивільних справ № 2-3553/10, № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012), № 0707/3302/2012, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України та іншого законодавства щодо права власності, його захисту, а також щодо позовної давності в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

На підставі договору міни, посвідченого 11.09.2007 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Перестою Я.О. за реєстровим № 86, ОСОБА_1 набула у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,40 кв. м, її право власності на квартиру було зареєстроване 02.10.2007 (а.с. 9, а.с. 36 справи № 2-3553/10).

17.04.2009 ОСОБА_1 (позичальник, іпотекодавець) уклала з ОСОБА_3 (позикодавцем, іпотекодержателем) договір позики із забезпеченням його виконання іпотекою, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 750, де предметом іпотеки виступала належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 , а також договір позики в простій письмовій формі, позика була надана в сумі 213200,00 грн (еквівалент 26000,00 дол. США) зі строком повернення коштів до 17.10.2009 (а.с. 5-8 справи № 2-3553/10).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності визнано за ОСОБА_3 порядком звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру в стадії реконструкції загальною площею 103,50 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» зареєструвати на ім`я ОСОБА_3 право власності на цю квартиру та зобов`язано органи нотаріату та органи ДВС вилучити всі діючі арешти і заборони на це нерухоме майно (а.с. 10-11, а.с. 16-18 справи № 2-3553/10).

ОСОБА_3 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10 зареєстрував за собою право власності на квартиру 21.10.2010, що підтверджується інформацією від 01.08.2021 № 268496850 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 239-245) та іншими матеріалами справи.

26.10.2010 ОСОБА_3 (продавець) уклав з ОСОБА_4 (покупцем) договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 695, за яким продав останньому квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 99,40 кв. м, житловою площею 29,40 кв. м, право власності ОСОБА_4 на незавершену будівництвом квартиру (69% готовності) було на підставі цього договору зареєстровано 16.12.2010 (а.с. 47 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

11.04.2011 ОСОБА_1 підписала апеляційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10, яку подала до суду 15.04.2011 (а.с. 27-28 справи № 2-3553/10). У скарзі ОСОБА_1 вказувала, серед іншого, на те, що вона за власні кошти здійснила надбудову мансардного поверху до квартири та прибудову до неї, довівши загальну площу квартири до 103,50 кв. м, а житлову - до 61,30 кв. м, наприкінці березня 2011 року вона дізналася, що в квартирі робить ремонт ОСОБА_3 , 05.04.2011 отримала копію рішення суду від 04.10.2010.

За заявою ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05.05.2011 на квартиру АДРЕСА_1 був накладений арешт (а.с. 54 справи № 2-3553/10). У заяві від 16.05.2011 про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_3 повідомив, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2010, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 695, продана ОСОБА_4 і додав копію цього договору (а.с. 64-66 справи № 2-3553/10). Заяву від 16.05.2011 про скасування заходів забезпечення позову подав і ОСОБА_4 , який подав і доказ реєстрації за ним 16.12.2010 права власності на квартиру (а.с. 65, 72 справи № 2-3553/10).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.05.2011 у справі № 2-3553/10, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.08.2011, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 скасовано, ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 визнання права власності відмовлено (а.с. 12-15, а.с. 82-83, 132-133 справи № 2-3553/10).

20.06.2011 ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_4 позов і посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 вибула з її власності незаконно, поза її волею, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10, що скасоване, просила визнати за нею право власності на квартиру, зобов`язати відповідача звільнити квартиру від належного йому майна та передати їй ключі від квартири (а.с. 3-5 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2011 у справі № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012) у позові ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 68-71 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.01.2012 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2011 було змінено, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було відмовлено, виключивши з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновки про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем та правомірним власником цієї квартири (а.с. 106-109 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

27.03.2012 Мукачівський міськвиконком прийняв рішення № 87, яким вирішив оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 119,10 кв. м, житловою площею 50,90 кв. м за ОСОБА_4 , на підставі цього рішення ОСОБА_4 було 28.04.2012 видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 119,10 кв. м, житловою площею 50,90 кв. м, розташовану на 1-му, 2-му та мансардному поверхах будинку, цього ж дня (28.04.2012) була проведена державна реєстрація права власності на квартиру, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підставою для виникнення права власності на це майно зазначенні рішення Мукачівського міськвиконкому від 27.03.2012 № 87 і Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.04.2012 (а.с. 239-245, а.с. 137-139 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.07.2012 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2011 і рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17.01.2012 скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 147-149 т. 1 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)). Суд касаційної інстанції у своїй ухвалі зробив висновки, зокрема, про те, що з огляду на скасування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10 ОСОБА_1 є правомірним власником спірної квартири і зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити квартиру та надати їй ключі від неї посилаючись на ст. 388 ч. 1 ЦК України.

Після повернення справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012) на новий судовий розгляд рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.01.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 30.04.2013, квартиру АДРЕСА_1 було витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , було визнано її право власності на квартиру, зобов`язано ОСОБА_4 звільнити квартиру від належного йому майна та передати позивачці ключі від квартири (а.с. 200-203 т. 1, а.с. 10-12 т. 2 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2013 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23.01.2013 і ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 30.04.2013 скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 52-55 т. 2 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)). Суд касаційної інстанції зазначив у своїй ухвалі, зокрема, що ОСОБА_4 набув право власності на майно, про витребування якого просила позивака, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.04.2012 за рішенням виконкому Мукачівської міськради від 27.03.2012.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14.03.2014, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.07.2014, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 у цій справі залишено без розгляду (а.с. 88-89, 131-132 т. 2 справи № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012)).

21.03.2012 ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 позов і посилаючись на те, що незаконно була позбавлена права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10, на підставі якого власником квартири став ОСОБА_3 , скасоване, тому він не мав права її відчужувати, просила скасувати договір купівлі-продажу від 26.10.2010, укладений ОСОБА_3 із ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 695, та відновити її право власності на квартиру (а.с. 2-3 справи № 0707/3302/2012).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.07.2013 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у цій справі залишено без розгляду (а.с. 130 справи № 0707/3302/2012).

12.05.2017 ОСОБА_4 (продавець) уклав із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (покупцем) договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. за реєстровим № 794, відповідно до якого продав останньому квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 119,10 кв. м, житловою площею 50,90 кв. м, що належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.04.2012 на підставі рішення Мукачівського міськвиконкому від 27.03.2012 № 87, право власності ОСОБА_5 на квартиру було за цим договором зареєстровано 12.05.2017 (а.с. 81-83).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і онукою ОСОБА_5 (а.с. 61, 72 та ін.).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, 31.10.2018 приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. видала у спадковій справі № 9/2018 ОСОБА_2 за реєстровим № 1583 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 , що був посвідчений цим же нотаріусом 12.05.2017 за реєстровим № 796, на квартиру АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2017, посвідченого цим нотаріусом за реєстровим № 794 (а.с. 78, 79). Право власності ОСОБА_2 на квартиру зареєстровано 31.10.2018 на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину (а.с. 80).

Право власності, зокрема, на нерухоме майно, квартиру набувається і реалізується громадянами на підставах, що не заборонені законом; правомірність набуття права власності презюмується, це право гарантується, є непорушним; законно набуте право власності підлягає захисту, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, обмежений у його здійсненні; випадки позбавлення, обмеження права власності, припинення права власності та діяльності власника встановлюються Конституцією та законами України (ст. 41 ч.ч. 2, 4 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 2, ст. 316 ч. 1, ст. 319 ч. 7, ст. 321 ч.ч. 1, 2, ст. 328 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 379, 382, 383, Глава 29 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом;

якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ст. 388 ч. 1 п. 3, ч. 2 ЦК України).

Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів;

добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди; якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ст. 390 ч.ч. 3, 4 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність:

позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256);

загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257);

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч. 1);

заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262);

перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч.ч. 2, 3);

залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ст. 265 ч. 1);

заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності;

позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч.ч. 2, 3, 4, 5).

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чиною до 15.12.2017, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 цього Кодексу в редакції, чинній з 15.12.2017:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож право власника на пред`явлення вимог, спрямованих на захист порушеного права, не може заперечуватися як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, у тому числі, за відповідних умов із додержанням правил про позовну давність, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог. Так само не може заперечуватися і право власника, який надбав майно, на захист від відповідного позову.

Виходячи з того, що рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність належну ОСОБА_1 квартиру в стадії реконструкції загальною площею 103,50 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасоване, слід констатувати, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, її право власності на цю квартиру було порушене та за вимогою власника в межах доведеного підлягало захисту. ОСОБА_1 управі була діяти передбаченими законом способами на захист свого порушеного права, в тому числі, не була позбавлена права та можливості заявити вимогу до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Визначальним є факт вибуття майна з володіння власника поза його волею, що стосовно вибуття з власності ОСОБА_1 спірної квартири у справі встановлено. Витребування майна з чужого незаконного володіння від особи, за якою як за останнім власником зареєстровано право на квартиру, є належним, установленим законом способом захисту порушеного права. Правомірність дій осіб, які вчиняли відповідні правочини чи інші дії, спрямовані на перехід прав на квартиру після вибуття її з володіння ОСОБА_1 , не можуть братися до уваги, позаяк в силу вищенаведеного ці особи фактично неправомірно розпоряджалися власністю ОСОБА_1 , установлення такого факту після відповідних переходів прав на квартиру на цю обставину не впливає та її не спростовує.

На можливість витребування нерухомого майна з незаконного володіння останнього за ліком власника не впливають самі по собі і факти добудови, покращення майна тощо, якщо такі мали місце, оскільки не змінюють суті спірних правовідносин, а відповідні питання можуть вирішуватися за правилами, встановленими, зокрема, ст. 390 ч.ч. 3, 4 ЦК України.

Для вирішення по суті вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яка є самостійним, достатнім і ефективним способом захисту порушеного майнового права, не є необхідним чи обов`язковим одночасне заявлення та вирішення вимоги про скасування державної реєстрації за останнім власником права власності на витребовуване майно, про скасування рішення про таку реєстрацію, правовстановлюючих документів, на підставі яких вона проведена, позаяк рішення суду в разі задоволення відповідного позову є підставою для вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна.

Отже, про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася не пізніше 05.04.2011, а про факт продажу ОСОБА_3 спірної квартири ОСОБА_4 їй стало відомо до 18.05.2011. Починаючи з квітня 2011 року ОСОБА_1 вживала заходи, спрямовані на захист порушеного права власності на квартиру як оскарживши рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2010 у справі № 2-3553/10, так і пред`явивши 20.06.2011 у справі № 2-2458/11 (0707/2-2458/11/2012) і 21.03.2012 у справі № 0707/3302/2012 позови, які, втім, були залишені без розгляду.

Відтак трирічна позовна давність за вимогами, спрямованими на захист права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , спливла у квітні 2014 року.

У справі, що розглядається, позов до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння був пред`явлений 13.04.2020, тобто через шість років після спливу позовної давності. Позивачка в заяві жодним чином не ставила та не обґрунтовувала питання про позовну давність на пред`явлення цих вимог і не просила таку поновити. Тим часом, у відзиві на позов і в окремій заяві сторона відповідачки заявила про пропущення позивачкою, яка знала про порушення її права ще у 2011 році та пред`являла відповідні позови, трирічної позовної давності в спорі, просила її застосувати та відмовити за наявності для того підстав у позові внаслідок пропущення позовної давності (а.с. 71-74, 137-138).

У запереченнях на відзив відповідачки сторона позивачки на вказану у відзиві на позов позицію про пропущення позовної давності не відреагувала взагалі (а.с. 103-105). Лише в апеляційній скарзі на ухвалене судом першої інстанції рішення, яким у позові було відмовлено по суті, сторона позивачки посилаючись на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, вказала, що за вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння початок перебігу позовної давності слід відраховувати з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли позивач дізнався про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом відчужила його добросовісному набувачу, оскільки необізнаність про особу набувача майна унеможливлює звернення до суду, тому позивачка не пропустила позовну давність у цій справі.

Втім, такі аргументи сторони безпідставні, а правова позиція суду касаційної інстанції у вищезгаданій справі апелянтом перекручена, внаслідок чого суперечить її дійсному змісту. За змістом постанови Великої Палати Верховний Суд від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 за позовом органу місцевого самоврядування до юридичної особи про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння саме в контексті моменту, з якого належить відраховувати початок перебігу позовної давності при пред`явленні віндикаційного позову:

установлення факту вибуття майна з володіння власника поза його волею є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування земельної ділянки в порядку ст. 388 ЦК України (п.п. 7.4., 7.5.);

для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники; аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (п.п. 7.10, 7.11.);

позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (п. 7.12.);

за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом; у разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна; водночас якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку з чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи (п. 7.17.);

відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна (п. 7.18.);

оскільки право власника на майно було порушено в момент її вибуття з власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи (п. 7.19.);

порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями; закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи; тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (п. 7.20.);

закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (п. 7.21.);

з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (п. 7.25).

Таким чином, у справі, що розглядається, немає правових підстав для пов`язування моменту початку перебігу позовної давності за вимогами, пред`явленими ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , з моментом набуття останньою права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував і помилково виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту права, витребування майна у відповідачки ОСОБА_2 буде непропорційним втручанням у її право власності, яке з огляду також на чинність свідоцтва про право на спадщину підлягає захисту шляхом відмови в позові. Позивачка мала підстави для вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння і в разі пред`явлення позову в межах позовної давності чи в разі поновлення такої існували підстави для захисту її порушеного права в межах доведеного. Проте, позов був пред`явлений за межами позовної давності, поновити яку позивачка не просила, натомість відповідачка зробила заяву про її застосування, яка підлягала задоволенню.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах, виконує кілька завдань, в тому числі, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів (зокрема, п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (OAO Neftyanaya kompaniya YUKOS v. Russia); п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom)).

Беручи до уваги викладене, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України апеляційну скаргу позивачки слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня 2020 скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння відмовити за спливом позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 квітня 2022 року.

Судді