судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О.
Справа № 465/5653/15-ц
Постанова Верховного Суду від 02 лютого 2022 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк) у серпні 2015 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_1 у жовтні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними договорів кредиту, поруки та іпотеки, зняття заборони відчуження предмета іпотеки та вилучення запису про заборону відчуження нерухомого майна.

Рішенням від 14 березня 2016 року Франківський районний суд м. Львова відмовив у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра»; зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив.

Суд визнав недійсним кредитний договір від 05 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», з дня його укладення - з 05 березня 2007 року.

Суд визнав недійсними договори поруки, укладені 05 березня 2007 року на забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Суд визнав недійсним договір іпотеки, укладений 05 березня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., зареєстрований у реєстрі за № 1208, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , з дня його укладення 05 березня 2007 року.

Суд зняв заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1209, та включена в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 32, про заборону на нерухоме майно на об`єкт обтяження - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Вилучив запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 32, внесений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., про заборону на нерухоме майно на об`єкт обтяження - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Постановою від 21 травня 2018 року Апеляційний суд Львівської області залишив без задоволення апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра», а рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 березня 2016 року залишив без змін.

Постановою від 29 квітня 2020 року Верховний Суд касаційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задовольнив частково. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У квітні 2021 року до апеляційного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшин» (далі - ТОВ «Преміум Лігал Колекшин», товариство) із заявою про залучення товариства як правонаступника позивача та третьої особи.

Заяву про залучення товариства як правонаступника позивача товариство обґрунтовувало тим, що 17 липня 2020 року ПАТ «КБ «Надра» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») уклали договір відступлення прав вимоги № GL48N718070_I_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 928, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором від 05 березня 2007 року, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , право вимоги за договорами поруки від 05 березня 2007 року, укладеними між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та право іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Надалі 17 липня 2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» уклали договір відступлення прав вимоги № GL48N718070_I_2-N, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 929, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» право вимоги за кредитним договором від 05 березня 2007 року, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , право вимоги за договорами поруки від 05 березня 2007 року, укладеними між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та право іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що на час звернення до суду з відповідною заявою усі права кредитора за кредитним договором та договорами поруки належать ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» на підставі статей 512, 514 ЦК України, статті 55 ЦПК України, товариство просило залучити його до участі у справі № 465/5653/15-ц як правонаступника позивача за первісним позовом та правонаступника відповідача за зустрічним позовом.

Ухвалами від 25 травня 2021 року, внесеною до протоколу судового засідання, Львівський апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» про залучення товариства до участі у справі як правонаступника позивача та третьої особи.

Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» про залучення товариства до участі у справі як правонаступника позивача, апеляційний суд виходив з того, що укладені 17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а також між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» договори відступлення прав вимоги за своїм змістом фактично є договорами факторингу. Оскільки ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» не є факторинговими компаніями, тобто не мають ліцензії на ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), що потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, а тому договори відступлення прав вимог № GL48N718070_I_2 та № GL48N718070_I_2-N, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В., зареєстровані у реєстрі за № 928, 929 є нікчемними, а отже, не породжують жодних правових наслідків. Крім іншого, зауважив про відсутність доказів на підтвердження належного виконання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» умов договору відступлення прав вимоги № GL48N718070_I_2 в частині його оплати.

ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» у липні 2021 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просило скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року про відмову у задоволені заяви про залучення товариства до участі в справі як правонаступника позивача, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постановою від 02 лютого 2022 року Верховний Суд касаційну скаргу ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» задовольнив частково. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» про залучення до участі у справі як правонаступника позивача скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції по суті вирішення клопотання ТОВ «Преміум Лігал Колекшин» про залучення його до участі у справі як правонаступника позивача, вважав, що ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд зазначив, що «За змістом пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема ухвалу суду апеляційної інстанції про заміну сторони у справі.

Тлумачення зазначеної норми у контексті дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також положень статті 2 ЦПК України, якою визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб та інтересів держави, дає підстави для висновку, що оскарженню в касаційному порядку підлягають як ухвали апеляційного суду про заміну сторони, так і ухвали про відмову у заміні сторони у справі (процесуальне правонаступництво), оскільки відмова у вирішенні процедурного питання про заміну сторони у справі (позивача) є перешкодою у реалізації його права на справедливий судовий розгляд».

ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІ

Із наведеною правовою позицією колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо можливості оскарження у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі не погоджуюсь.

Потрібно враховувати, що у справі, яка переглядається, із касаційною скаргою звернулася особа, якій суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про заміну сторони у справі. Таке клопотання заявник подав на стадії апеляційного перегляду справи, воно розглядалося апеляційним судом не у порядку перегляду процесуального судового рішення суду першої інстанції, а як клопотання, заявлене під час апеляційного розгляду справи, а тому ухвала про відмову у заміні сторони у справі оскаржена товариством до Верховного Суду відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України.

За пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Порівняльний аналіз переліку ухвал апеляційного суду, які підлягають касаційному оскарженню, дає підстави для висновку, що законодавець визначив три групи ухвал апеляційного суду, які підлягають касаційному оскарженню:

1) про вчинення певних процесуальних дій (про закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали);

2) про відмову у вчиненні такий дій (про відмову у відкритті апеляційного провадження, про відмову ухвалити додаткове рішення, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами);

3) як про вчинення, так і про відмову у вчиненні процесуальних дій (щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення).

Отже, законодавець використав конструкцію, згідно з якою чітко визначив конкретні випадки можливості оскарження у касаційному порядку ухвал суду апеляційної інстанції.

У таких висновках обов`язково потрібно керуватися і тлумаченням змісту прийменників «про» та «щодо», які використовує законодавець у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до Академічного тлумачного словника української мови прийменник «про» уживається при вказуванні на конкретну особу, предмет або абстрактне поняття, що виступають об`єктом розмови, думки і т. ін. Натомість прийменник «щодо» говорить стосовно до кого-, чого-небудь, відносно когось, чогось.

Врахувавши тлумачення прийменників «про» та «щодо», можна зробити висновок, що у разі зазначення законодавцем, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову, то потрібно розуміти, що у касаційному порядку підлягають оскарженню ухвали апеляційного суду як про забезпечення позову, так і про відмову у забезпеченні позову, оскільки законодавець визначив, що підлягають оскарженню процесуальні судові рішення щодо вирішення питання про забезпечення позову.

Водночас, якщо норма права (її частина) містить визначення, що касаційному оскарженню підлягає ухвала апеляційного суду про заміну сторони у справі, тоді обґрунтованим є висновок, що оскарженню підлягають виключно ухвали суду апеляційної інстанції про позитивне вирішення такого питання. У разі відмови у заміні сторони у справі ухвала апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню, що відповідає змісту правової норми про касаційне оскарження ухвали апеляційного суду про заміну сторони у справі.

Варто враховувати, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України касаційному оскарженню підлягають ухвали суду першої інстанції, переглянуті в апеляційному порядку, як про заміну сторони у справі, так і про відмову у заміні сторони у справі. Втім, це правило на спірні процесуальні відносини не поширюється, оскільки ці відносини врегульовані іншим наведеним спеціальним правилом ЦПК України.

Підсумовуючи, можна сформулювати висновок, що, враховуючи, що у справі, яка переглядається, касаційна скарга подана у порядку та за правилами пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України, ухвала апеляційного суду про відмову у заміні сторони у справі не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає тлумаченню змісту пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України та сформованій Верховним Судом судовій практиці.

Так, аналіз судових рішень, опублікованих у Єдиному державному реєстрі судових рішень, переконливо доводить, що Верховний Суд сформував сталу судову практику, відповідно до змісту якої Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі, про що свідчать ухвали Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15406/16-ц (провадження № 61-18165ск19) від 16 жовтня 2019 року у справі № 755/15406/16-ц (провадження

№ 61-18165ск19), від 29 червня 2021 року у справі № 522/3302/19 (провадження № 61-10008ск21).

Такі ж висновки зроблені і колегіями суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду під час застосування аналогічної за змістом правової норми ГПК України (пункт 3 частини першої статті 287 ГПК України) в ухвалах від 14 листопада 2019 року у справі № 916/2558/18, а також колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 01 лютого 2022 року у справі № 300/64/19 (адміністративне провадження № К/9901/45562/21).

Колегія суддів наведеного у цій справі під час вирішення касаційної скарги по суті на ухвалу апеляційного суду про відмову у заміні сторони у справі до уваги не взяла та помилково розширювально витлумачила можливість касаційного оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі, тоді як законодавець визначив можливість оскарження лише ухвали про заміну сторони у справі, що також підтверджується і усталеною судовою практикою, сформованою Верховним Судом.

Отже, за змістом пункту 3 частини першої статті 389 ЦПКУкраїни право на касаційне оскарження ухвал суду апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони у справі не передбачене.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02 березня 1987 року, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29 жовтня 1996 року, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Обмеженням права на доступ до суду у спірному випадку є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду апеляційної інстанції, що можуть бути предметом касаційного оскарження.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал суду апеляційної інстанції встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, доступу до суду касаційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, вони не позбавляються права на касаційне оскарження остаточного рішення у справі з наведенням мотивів непогодження з ухвалами суду апеляційної інстанції, які не можуть бути предметом самостійного касаційного оскарження.

Натомість розгляд Верховним Судом касаційних скарг на ухвали суду апеляційної інстанції, які не підлягають касаційному оскарженню, призведе до порушення прав інших учасників справи.

Резюмуючи, констатую, що за наслідками касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення Верховний Суд мав підстави відповідно до правил, передбачених статтями 394, 396 ЦПК України, для закриття касаційного провадження, а не для вирішення по суті касаційної скаргиТОВ «Преміум Лігал Колекшин».

Суддя С. О. Погрібний