Справа № 932/2483/21
Провадження № 2/932/692/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 24.03.2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Чечелівського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, виключення відомостей з актового запису та збільшення розміру аліментів.

В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що сторони по справі мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого з 2016 року по день звернення до суду із даним позовом виховує виключно вона - його мати ОСОБА_1 , оскільки батько дитини із вказаного періоду жодним чином не цікавиться життям дитини, не намагається вийти на зв`язок з сином, хоча йому відома її адреса та номер телефону, що є незмінним протягом багатьох років. У 2016 році ОСОБА_4 звернувся до суду задля вирішення питання щодо розірвання з нею шлюбу. До цього часу вже деякий час вони як подружжя не спілкувались, ще до подачі позову інтерес відповідача щодо будь-якої участі у житті сина ОСОБА_5 був відсутній, про намір подати позов про розірвання шлюбу вона не була повідомлена та дізналась про такий намір вже під час перебування справи у суді. Ані під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу, ані після ухвалення рішення вона особисто не спілкувалась із відповідачем по даній справі, оскільки останній розірвав будь-які контакти як з нею так і зі своєю дитиною.
Позивач зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.10.2016 року у справі №200/15055/16-ц було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 . У зв`язку із відсутністю батька у житті сина ОСОБА_5 вона звернулась до суду з метою стягнення аліментів, в тому числі для можливості вийти на зв`язок із ОСОБА_2 , оскільки сину ОСОБА_5 , якому на той час було 6 років, хотілось спілкуватись із своїм батьком. 04.09.2017 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення у справі №200/5697717-ц про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі 1689,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Проте, ОСОБА_4 навіть після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів жодним чином не відреагував, не вийшов на зв`язок із позивачем, жодного разу не намагався дізнатись про життя сина, його здоров`я та моральний стан. В рамках виконавчого провадження вона навіть зверталась 25.06.2020 року до начальника Марганецького МВДВС Південно-Східного МУМЮ (м. Дніпро) Матюшиної О.С. із заявою про направлення до суду подання про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 , проте таку заяву задоволено не було. Також вона зверталась до правоохоронних органів самостійно для встановлення місцезнаходження відповідача (ЖЕО №26245 від 24.06.2020 року), проте на таке звернення 15.07.2020 року за вих.№45-7/Ю-26245 начальником Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП було повідомлено, що встановити місцезнаходження ОСОБА_2 та опитати його не виявилось можливим. Згідно розрахунку заборгованості, наданого 11.03.2021 року Марганецьким міським відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 має заборгованість із сплати аліментів за рішенням суду з 04.04.2017 року по 01.03.2021 рік в загальному розмірі 79 383,00 грн., як вбачається із даного розрахунку, в графі «сплачено» міститься інформація про суму перерахованих коштів на утримання дитини в нульовому розмірі. Таким чином, вже протягом п`яти років відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_5 , не здійснює жодних дій, які б свідчили про інтерес до дитини, не дзвонить та не приїздить до сина, та не сплачує будь-які кошти на його утримання. Її намагання як матері дитини налагодити якийсь контакт для можливості спілкування батька та дитини, повністю були проігноровані відповідачем; наразі у неї відсутній навіть дійсний номер телефону, по якому можливо було б хоча б подзвонити ОСОБА_2 , у зв`язку із цим вона намагалась віднайти відповідача у соціальних мережах, однак такі дії також не були успішними. З огляду на відсутність протягом п`яти років будь-яких дій, які б свідчили про бажання ОСОБА_2 спілкуватись із сином, забезпечувати ОСОБА_5 все те необхідне, що повинен надавати батько своїй дитині, вбачається умисна, винна, свідома поведінка відповідача в частині нехтування батьківськими обов`язками. У зв`язку із чим вона звертається до суду для захисту інтересів дитини, та позбавлення батьківських прав особи, яка відсутня в житті дитини п`ять років, а також не проявляє інтерес до спілкування та виховання своєї дитини в подальшому. Фактично дитина сьогодні сприймає як батька іншу людину - ОСОБА_6 , з яким вона як мати дитини перебуває у шлюбі. ОСОБА_6 спілкується з ОСОБА_5 , надає йому відповідне виховання, приймає участь як батько у її моральному та фізичному розвитку, та у матеріальному забезпеченні дитини, ними створені всі умови для належного розвитку, виховання, проживання та матеріального забезпечення дитини. Станом на час подання позову вона та син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , фактичною адресою їх проживання є АДРЕСА_2 .
Позивач також зазначала, що, зважаючи на те, що першою її позовною вимогою заявлено позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , вона вважала за доцільне звернутись із похідною вимогою щодо виключення змін, внесених Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 10.04.2015 року (запис №1) на підставі заяви про визнання батьківства №64 від 10.04.2015 року, до відомостей актового запису про народження №1186 від 22.09.2011 року.

Посилаючись на зазначене, позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; виключити зміни, внесені Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 10.04.2015 року (запис №1) на підставі заяви про визнання батьківства №64 від 10.04.2015 року, до відомостей актового запису про народження №1186 від 22.09.2011 року; стягнути з відповідача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 2395,00 грн. щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою судді від 13.04.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 31.08.2021 року за клопотанням позивача витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання громадянином Грузії ОСОБА_4 державного кордону України за період з 01.10.2016 по 01.09.2021 року.

Ухвалою суду від 20.09.2021 року за клопотанням позивача повторно витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання громадянином Грузії ОСОБА_4 державного кордону України за період з 01.10.2016 по 01.09.2021 року.

Ухвалою суду від 31.08.2021 року у справі закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду.

Ухвалою суду від 02.11.2021 року за клопотанням позивача з представником залишено без розгляду позовні вимоги позивача про виключення відомостей з актового запису.

Ухвалою суду від 02.11.2021 року залучено Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради до участі у справі в якості належної третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року за клопотанням позивача витребувано з Державної міграційної служби України належним чином завірені документи, які були надані Усояні Муразом при отримання посвідки на тимчасове (постійне) проживання в Україні; витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації про перетин Усояні Мураз державного кордону України за період з 01.01.2015 по 17.11.2021 року; витребувано з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відомості щодо можливого наявного актового запису про смерть ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В подальшому, в наданій суду заяві 23.02.2022 року представник позивача просила закінчити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представник третьої особи вважала, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. В подальшому, в наданій суду заяві представник третьої особи просила закінчити розгляд справи у її відсутність.

Таким чином, суд вважає за можливе, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду.

Вислухавши позивача з представником, представника третьої особи, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , що видане 10.04.2015 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.
Вказаному передувало знайомство позивачки, прізвищем якої на той час було « ОСОБА_7 », з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є громадянином Грузії та з яким вони підтримували близькі стосунки, під час яких позивачка завагітніла, після чого згодом ОСОБА_4 поїхав у невідомому напрямку, а позивачка ІНФОРМАЦІЯ_5 народила сина ОСОБА_5 . На дату народження дитини сторони по справі не перебували у шлюбі, та у зв`язку з конфліктом між ними, що виник на той час, до актового запису про народження ОСОБА_3 , сформованого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ у Дніпропетровській області 22.09.2011 року за №1186, відомості щодо батька були внесені у відповідності до ст. 135 СК України (за вказівкою матері), а саме, у розділі «відомості про батька» зазначено: « ОСОБА_8 , громадянин України».
Через декілька років ОСОБА_4 повернувся до позивачки, відносини між сторонами налагодились, вони разом з дитиною проживали в м. Марганці, вирішили офіційно зареєструвати шлюб та привести у відповідність документи про народження їх сумісного сина.
10.04.2015 року між ОСОБА_2 та позивачкою було укладено шлюб, який зареєстрований 10.04.2015 року у Бабушкінським відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 164, в зв`язку з чим позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб.
Відповідно до заяви батьків про визнання батьківства №64 від 10.04.2015 року, поданої до Бабушкінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ у Дніпропетровській області, до актового запису про народження №1186 від 22.09.2011 було внесено зміни (запис №1) до відомостей про дитину: прізвище змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_9 », по-батькові змінено з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 »; до відомостей про батька: прізвище змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_9 », ім`я з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », по-батькові видалено « ОСОБА_14 », дата народження батька змінено на ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянство змінено з «громадянин України» на «громадянин Грузії», щодо відомостей за вказівкою матері змінено з «так» на «ні», та підстави державної реєстрації змінено на «відповідно до ст.126 СК України», до відміток додано: «по батькові батька та місце проживання батька не підтверджено паспортом громадянина Грузії».
В березні 2016 року ОСОБА_4 залишив позивачку з дитиною, не повідомивши про своє подальше місце знаходження, між ними були припиненні сімейні відносини та спілкування, з того часу позивачці невідомо його місце знаходження.
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.10.2016 року, ухваленим у справі №200/15055/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про розірвання шлюбу, було розірвано шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 .
В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 у позові та в судовому засіданні разом з представником посилалися на те, що, починаючи з березня 2016 року по день звернення до суду із даним позовом, сина ОСОБА_5 виховує виключно позивач, оскільки батько дитини із вказаного часу жодним чином не цікавиться життям дитини, не намагається вийти на зв`язок із дитиною, хоча йому відома адреса їх проживання та номер її телефону, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає; жодного разу не намагався дізнатись про життя сина, його здоров`я та моральний стан. Таким чином, за твердженням позивача, протягом п`яти років відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_5 , не здійснює жодних дій, які б свідчили про інтерес до дитини, не дзвонить та не приїздить до сина, та не сплачує будь-які кошти на його утримання.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_15 , було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1689,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
В зв`язку з несплатою ОСОБА_2 аліментів за рішенням суду, позивач в межах виконавчого провадження зверталась 25.06.2020 року до начальника Марганецького МВДВС Південно-Східного МУМЮ (м. Дніпро) Матюшиної О.С. із заявою про направлення до суду подання про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 , проте таку заяву задоволено не було.
Також позивач зверталась до правоохоронних органів самостійно для встановлення місцезнаходження відповідача (ЖЕО №26245 від 24.06.2020 року), проте на таке звернення 15.07.2020 року за вих.№45-7/Ю-26245 начальником Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП її було повідомлено, що встановити місцезнаходження ОСОБА_2 та опитати його не виявилось можливим.
Згідно Розрахунку заборгованості, наданого 11.03.2021 року Марганецьким міським відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 має заборгованість із сплати аліментів за рішенням суду з 04.04.2017 року по 01.03.2021 рік в загальному розмірі 79 383,00 грн.
Судом також встановлено, що 11.10.2019 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , в зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_16 », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 11.10.2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , проживає разом з сім`єю за адресою АДРЕСА_2 , дитина навчається в КЗО «СЗШ №6» ДМР. За твердженням позивача, фактично дитина сприймає як батька її чоловіка - ОСОБА_6 , який приймає участь у вихованні хлопчика, його моральному та фізичному розвитку та у матеріальному забезпеченні, позивачкою з чоловіком створені всі умови для належного розвитку, виховання, проживання та матеріального забезпечення дитини.
Останнім відомим місцем реєстрації батька дитини ОСОБА_2 є адреса АДРЕСА_3 , за якою відповідно до матеріалів справи, він не проживає.
Згідно Акту обстеження умов проживання, складеного 16.03.2021 року Комісією управління-служби у справах дітей адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_2 (фактичне місце проживання ОСОБА_17 , дитини ОСОБА_3 та вітчима ОСОБА_6 ), встановлено, в квартирі додержано санітарно-гігієнічні норми, кімнати сухі та світлі, є необхідні меблі, побутова техніка; електро-, водо-, газопостачання в наявності, опалення централізоване, для підігріву використовується бойлер.»; щодо умов для виховання та розвитку дитини «для дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в окремій кімнаті з балконом облаштоване спальне місце, зона для виконання навчальних завдань, на балконі облаштована зона відпочинку. Зі слів матері нею дитині забезпечується додержання режиму сну, норм здорового харчування, повноцінного розвитку відповідно до віку. Зі слів малолітнього ОСОБА_3 , він з батьком не спілкується, проживає з матір`ю та вітчимом ОСОБА_6 »; комісія прийшла до висновку, що умови проживання за адресою: АДРЕСА_2 - задовільні, умови для перебування дитини - належні.
Згідно характеристики, наданої Комунальним закладом освіти «Середня загальноосвітня школа № 6» Дніпровської міської ради щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учень є старанним та уважним, має досягнення та добрий загальний розвиток, також зазначено про належну увагу зі сторони матері щодо виховання та навчання дитини, відвідування нею батьківських зборів.
Довідкою Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 6» Дніпровської міської ради від 16.03.2021 року №204 підтверджується, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), регулярно відвідує заняття, дитина охайна та доглянута. Як зазначено в довідці, з педагогами щодо навчання дитини спілкується виключно мати, цікавиться шкільним життям дитини; за час навчання дитини, батько школу не відвідував, контакту зі школою не підтримує, бесід щодо дитини із педагогами школи не проводить. Вихованням дитини займається мати - ОСОБА_1 . Дитину до школи приводять і забирають мати та бабуся.
Відповідно до службової характеристики від 18.03.2021 року, наданої командиром 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 та командиром військової частини НОМЕР_3 Центрального ОТО, позивачка характеризується позитивно, на даний час вона проходить військову службу старшим стрільцем 3 відділення 2 взводу 1 стрілецької роти.
Крім того, довідкою про доходи (грошове забезпечення) ОСОБА_1 , виданої військовою частиною НОМЕР_3 від 19.03.2021 року №44, підтверджується її дохід за останні півроку, який складає 111 684, 57 грн.
Твердження позивача в позовній заяві та в судовому засіданні щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтвердили допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні син сторін - ОСОБА_3 пояснив, що він живе з мамою, ОСОБА_21 , який є його татом, чоловіка на ім`я ОСОБА_13 він не знає.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що вона з ОСОБА_1 познайомилась рік тому, вони служать в одному підрозділі, вона виховує свого сина ОСОБА_5 разом з чоловіком ОСОБА_6 , свого першого чоловіка ОСОБА_2 вона не змогла розшукати, він на зв`язок не виходить, участі у вихованні дитини не приймає.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 був її зятем, після знайомства з її донькою ОСОБА_1 він то з`являвся, то кудись зникав. В 2011 році її донька народила сина ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_4 . До 2015 року вона, її донька ОСОБА_1 з дитиною та ОСОБА_4 жили в м. Марганці, після чого переїхали в м. Дніпро, де жили на квартирі, весь цей час ОСОБА_4 десь зникав. Коли він через якийсь час після народження дитини з`явився, вони з її донькою в 2015 році зареєстрували шлюб, він зареєстрував дитину на своє їм`я. Навесні 2016 року ОСОБА_4 знову зник, не приїздив, не дзвонив, дитиною не цікавився, не надає матеріальної допомоги на її утримання, вони його шукали, проте не знайшли.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що у ОСОБА_1 є син ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_4 та з яким вона згодом зареєструвала шлюб. Також їй потім стало відомо, що ОСОБА_4 десь в 2016 році кудись зник, не приймав участі у вихованні дитини. Вона буває вдома у ОСОБА_1 в гостях приблизно раз на місяць, з 2016 року ніколи не бачила ОСОБА_2 , вона знає, що він матеріально не допомагає дитині, подарунків не дарить, з дитиною не бачиться, хлопчик називає батьком нового чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_6 .

Висновком Адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради від 30.08.2021 року № 4/11-244 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-38959/0/15-21-вих від 06.10.2021 року, наданого на ухвалу суду, відомостей про перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянином Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 06.10.2016 по 01.09.2021 року в базі даних не виявлено.

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-47732/0/15-21-вих від 08.12.2021 року, наданого на ухвалу суду, відомостей про перетинання державного кордону громадянином Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 08.12.2016 по 17.11.2021 року в базі даних не виявлено.

Відповідно до листів Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 5102/05.1-42 від 08.11.2021 року, №5466/05.1-42 від 06.12.2021 року за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 05.11.2021 року по відділах державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у Дніпропетровській області не виявлено.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

З огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд дійшов до висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні. Позивачем не надано суду належних доказів тому, що змінити поведінку батька дитини в кращу сторону неможливо і що його позбавлення батьківських прав відносно дитини є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на відповідача.

Посилання позивача на те, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем і в зв`язку з розірванням з ним шлюбу їх дитина проживає разом із нею та не бачиться із батьком не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і посилання позивача з представником на наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини у зазначений ними період.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним судом у вищенаведених судових справах та практикою Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів необхідності позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини, свідомого ухилення його від виконання батьківських обов`язків та того, що поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо, тому позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів слід зазначити наступне.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів, новий розмір аліментів сплачується з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як зазначено вище, заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_15 , було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1689,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Оскільки дитина сторін проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 (зазначена у вказаному рішенні суду як « ОСОБА_15 »), на батька дитини - ОСОБА_2 покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини.

Як на підставу для збільшення розміру стягнутих аліментів позивач вказує на те, що розмір стягуваних аліментів є недостатнім для утримання сина, так як на даний час законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів є більшим, ніж передбачено у вищезазначеному рішенні суду, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 01.01.2022 по 30.06.2022 року становить 2618 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відтак визначений рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року розмір аліментів наразі цим вимогам не відповідає.

Будь-яких доказів в спростування зазначених вимог позивача відповідачем суду не надано, як не надано доказів того, що за станом здоров`я або з інших передбачених законом підстав відповідач позбавлений можливості надавати допомогу у розмірі, передбаченому законодавством, тому суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини у більшому розмірі, ніж встановлено вищевказаним рішенням суду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить збільшити розмір стягуваних за рішенням суду аліментів та стягнути з відповідача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 2395,00 грн. щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Зважаючи, на встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років, який в період з 01.01.2022 по 30.06.2022року становить 2618 грн., з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що встановлений рішенням Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року розмір стягуваних з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 1689,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, підлягає збільшенню, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково та вважає необхідним змінити розмір стягуваних аліментів за вказаним рішенням суду до 2395,00 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог, таким чином частково задовольнивши ці позовні вимоги.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, понесені витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивача.
Одночасно з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., зважаючи на часткове задоволення позовних вимог про збільшення розміру аліментів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, збільшення розміру аліментів, - задовольнити частково.

Збільшити розмір стягуваних за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Грузії, паспорт типу Р, код держави GEO, 11ВВ52170, виданий Міністерством юстиції Грузії 12.01.2015 року, персональний номер 4) на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 2395,00 грн. щомісячно з урахуванням індексації, починаючи стягнення з 24.03.2021 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Грузії, паспорт типу Р, код держави GEO, 11ВВ52170, виданий Міністерством юстиції Грузії 12.01.2015 року, персональний номер 4), на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

В задоволенні решти частини позовних вимог про збільшення розміру аліментів ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.О. Кудрявцева