Провадження № 2/727/351/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Філатової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про захист права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про захист права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Посилався на те, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0613 гектарів, що розташована на території садівничого товариства «Трембіта» по АДРЕСА_1 , переданої йому у приватну власність для ведення садівництва рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №184/5 від 03.09.1998 року.

Право власності на вказану земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №013459, виданого Чернівецькою міською радою 05.09.2000 року ОСОБА_1 , який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № Л №6523.

11.05.2021 року позивачу стало відомо про існування рішення Чернівецької міської ради №411 від 13.10.2016 року, яким ОСОБА_2 була передана безоплатно у власність земельна ділянка АДРЕСА_2 та перебуває у його власності.

Вважає вказане рішення незаконним, оскільки Чернівецька міська рада не є власником спірної земельної ділянки з часу як вона була передана у його власність, а тому не мала права нею розпоряджатися.

Із цих же підстав вважає незаконним рішення ЧМР №214 від 26.02.2016 року, яким ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекту відведення у власність земельної ділянки АДРЕСА_3 .

Зазначив, що земельна ділянка у нього не вилучалася, він її нікому не продавав та не відмовлявся від неї, жодних рішень судів про припинення його права власності не приймалося.

Тому майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки він, будучи власником спірної земельної ділянки, не надавав згоди Чернівецькій міській раді на передачу його права власності іншій особі ОСОБА_2 .

Просив скасувати рішення Чернівецької міської ради №411 від 13.10.2016 року «Про розгляд звернень членів садівничих товариств щодо передачі земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва, надання дозволів на складання проектів відведення, затвердження проектів відведення земельних ділянок, визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) земельної ділянки АДРЕСА_2 , а також рішення Чернівецької міської ради №124 від 26.02.2016 року «Про розгляд звернень членів садівничих товариств щодо передачі земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва, надання дозволів на складання проектів відведення, затвердження проектів відведення земельних ділянок, визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» в частині яким ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) було надано дозвіл на складання проекту відведення у власність земельної ділянки АДРЕСА_2 .

Також просив витребувати земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0460 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :23:001:1565, цільове призначення: для індивідуального садівництва з володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Ухвалою суду від 13.12.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

18.01.2022 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Чернівецькою міською радою було подано відзив на позов, в якому представник відповідача відніс вирішення спору на розсуд суду. Зазначила, що ОСОБА_2 24.12.2015 року звернулась до Чернівецької міської ради з заявою про передачу земельної ділянки у власність, до якої було долучено усі необхідні документи. Враховуючи наведене, Чернівецькою міською радою було прийнято оскаржувані рішення.

Відповідачем ОСОБА_2 відзиву на позов подано не було.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явились. У поданій до суду заяві просили розглянути справу у їх відсутності, позов підтримали.

Представник відповідача Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явився, у поданому до суду відзиві просив розглянути справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомила.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 було подано клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Спір між сторонами виник з приводу правомочностей позивача щодо земельної ділянки ділянки АДРЕСА_2 .

Як було встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №184/5 від 03.03.1998 року, було вирішено передати земельні ділянки безоплатно у власність, зокрема в Садівничому товаристві «Трембіта», що по вул.Димківській м.Чернівці ОСОБА_1 земельну ділянку АДРЕСА_4 , площею 0,0613 га (а.с.11-13).

05.09.2000 року Чернівецькою міською радою на ім`я ОСОБА_1 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №013459, який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № Л №6523 (а.с.10,18). Згідно вказаного акта ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0613 га, що розташована на території АДРЕСА_1 . Цільове призначення для ведення садівництва.

У подальшому, 24.12.2015 року ОСОБА_2 звернулась до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин ЧМР з заявою про передачу їй у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га в садівничому товаристві «Трембіта» по АДРЕСА_1 (а.с.39).

Пунктом 7 рішення Чернівецької міської ради №214 від 26.02.2016 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекту відведення у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га в садівничому товаристві «Трембіта» по АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва (а.с.23).

У подальшому, рішенням Чернівецької міської ради №411 від 13.10.2016 року ОСОБА_2 було передано безоплатно у власність земельну ділянку АДРЕСА_2 (а.с.19-20).

Позивач із вказаними рішеннями не погоджується та вважає їх такими, що суперечать вимогам Закону.

Розглядаючи наведені ОСОБА_1 аргументи, суд виходить із наступного:

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав ( стаття 125 ЗК України).

У відповідності до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (стаття 5 Закону).

Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації (якщо воно оформлене після 01.01.2013). Право власності на земельну ділянку, що виникло до вказаної дати, визнається дійсним за наявності однієї з таких умов:

-його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення;

-на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації.

Враховуючи те, що державний акт про право приватної власності на землю серії І-ЧВ №013459, виданий ОСОБА_1 05.09.2000 року, було зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю за №6523, а отже позивач у визначеному Законом порядку набув право приватної власності на спірну земельну ділянку.

Конституційним Судом України в рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

За змістом вказаного рішення Конституційного Суду України орган місцевого самоврядування має право скасовувати власні рішення, зокрема, лише в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, якщо право органу місцевого самоврядування скасувати певне рішення не передбачене законом, таке рішення скасовувати не можна у будь-якому випадку.

Якщо ж право органу місцевого самоврядування скасовувати певне рішення передбачено законом, то, відповідно, таке рішення може бути скасовано, однак, за виключенням випадків, коли відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Таким чином питання, реалізоване, чи ні, скасоване власне рішення органу місцевого самоврядування, має значення лише тоді, коли мова йде про випадки, у яких право на скасування таких рішень прямо передбачено законом. В інших випадках - орган місцевого самоврядування не має права скасовувати власні рішення, не залежно від того, чи вони реалізовані.

Проте, законодавство не містить положень, що уповноважують місцеві ради скасовувати або визнавати нечинними власні рішення пропередачу безоплатно громадянам у приватну власність земельної ділянки.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

На підставі належних та допустимих доказів, досліджених судом, встановлено, що ОСОБА_1 набув у приватну власність спірну земельну ділянку правомірно у визначений законом спосіб та володів нею біля 18 років. Будь-яке рішення про позбавлення його права власності не приймалось. Після чого, оскаржуваними рішеннями у 2016 році його було позбавлено права власності на земельну ділянку шляхом передачі її у власність відповідачу ОСОБА_2 .

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що в даній справі мало місце непропорційне втручання у право позивача на мирне володіння майном. Позбавлення позивача права власності на земельну ділянку фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що «набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою».

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно вибуло у позивача поза його волею, позовна вимога про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 , за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав позивача як власника цього майна.

Задоволення віндикаційного позову і витребування спірного майна у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача.

При цьому, позовна вимога про скасування рішень Чернівецької міської ради №411 від 13.10.2016 року та п.7 рішення №124 від 26.02.2016 року є зайвою, оскільки не призведе до ефективного відновлення порушеного права позивача.

У даному спорі, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд також керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

При оцінці встановлених обставин, суд враховує не тільки умови застосування правил ст.388 ЦК України, але і загальні засади цивільного судочинства та європейські принципи, зокрема, принцип верховенства права з його складовими.

Так, запроваджене статтею 8 Конституції України та статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконливого висновку, що позов ОСОБА_4 обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 319, 321 Цивільного кодексу України; ст.ст. 79-1, 86, 89, 120, 158, 186, 186-1 ЗК України, ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Витребувати земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0460 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :23:001:1565, цільове призначення: для індивідуального садівництва з незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка проживає в АДРЕСА_5 , на користь власника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), який проживає в АДРЕСА_6 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у зв`язку з сплатою судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Одовічен Я.В.