Справа № 305/373/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/373/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Рахівського районного суду від 27 травня 2021 року, повний текст якого складено 27 травня 2021 року, головуючий суддя Ємчук В.Е., -

встановив:

04.03.2020 ТОВ «Кредитні ініціативи» пред`явило зазначений позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивуючи таким.

За ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі іпотечного договору зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2019 № 160220543.

У цьому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності, обмежує в розпорядженні нерухомим майном. Добровільно звільнити помешкання відповідачі відмовляються.

Пред`явлені позивачем як власником нерухомого майна вимоги до відповідачів є легітимним втручанням у право особи на повагу до житла та спрямовані на захист законних цивільних прав та інтересів нового власника нерухомого майна.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо захисту права власності та на норми іншого законодавства, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» просив зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 та визнати їх такими, що втратили право користування цим будинком. Судові витрати позивач просив покласти солідарно на відповідачів.

Рішення Рахівського районного суду від 27.05.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості, оскільки предмет іпотеки не був придбаний за отримані за кредитним договором кошти, що унеможливлює визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції, вказує на його незаконність та необґрунтованість, на підтвердження своїх доводів щодо необхідності захисту набутого права власності посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18, яку суду належало застосувати, а саме, про те, що:

Застосовуючи до регулювання до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК Української РСР, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суди не звернули увагу на те, що він обґрунтовував позовні вимоги не тільки тим, що вони систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим їх спільне проживання з позивачем у спірному житловому приміщенні, а й посилаючись на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Виходячи з наведеного та з наявності права вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно позивач просив рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторони, суд приходить до такого.

Встановлено, що за кредитним договором від 17.09.2007 № 1541 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (у подальшому - Публічне акціонерне товариство) надало ОСОБА_1 на ремонт житлового будинку кредит у розмірі 50000,00 дол. США на строк по 16.09.2022 зі сплатою за нього 13% річних (а.с. 7-11).

На підставі іпотечного договору від 17.09.2007 № 1541, укладеного ЗАТ «Промінвестбанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_1 (іпотекодавцем), посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. за реєстровим № 3881, виконання зобов`язань позичальником було забезпечено іпотекою житлового будинку загальною площею 266,67 кв. м, житловою площею 160,36 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 і, як зазначено в іпотечному договорі, належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Рахівської нотаріальної контори Пріц О.І. 04.09.2007 за реєстровим № 1-2935, право власності на який зареєстроване в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 2, за номером запису 321, реєстраційний номер в РПВ на нерухоме майно - 20136368 (а.с. 12-14).

За умовами п.п. 5.1., 5.2. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, може застосувати позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, продати предмет іпотеки, прийняти його у свою власність.

До позовної заяви позивач додав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.03.2019 № 160220543, в якій зафіксовано, що 13.03.2019 державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщаром М.В. за номером запису про право власності 30753337 зареєстровано право власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на житловий будинок загальною площею 266,67 кв. м, житловою площею 160,36 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі кредитного договору від 17.09.2007 № 1541, іпотечного договору від 17.09.2007 № 1541, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, серія та номер: 8899, видане 18.12.2018 ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 16-17).

Доданою до позовної заяви довідкою Середньоводянської сільської ради Рахівського району від 07.10.2019 № 1764 стверджується, що в будинку АДРЕСА_1 Водяне зареєстрована ОСОБА_1 , 1976 р.н., зареєстрований, але не проживає чоловік ОСОБА_2 , 1972 р.н., зареєстрована, але не проживає донька ОСОБА_3 , 1992 р.н. (а.с. 15).

Суду першої інстанції орган ГУДМС на відповідні запити щодо місця проживання відповідачів вказав 18.03.2020, що місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстроване в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 42, 43).

Реєстрація цих же трьох осіб (з вказівкою на « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » замість « ОСОБА_3 , 1992 р.н.») у зазначеному будинку підтверджується листами Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (село Середнє Водяне в результаті реформи адміністративно-територіального устрою увійшло до Солотвинської об`єднаної територіальної громади Тячівського району Закарпатської області) від 04.01.2022 № 05-27/3308 і від 12.04.2022 № 05-27/443, адресованими апеляційному суду.

У вказаній вище інформації з державних реєстрів від 20.03.2019 № 160220543 зафіксовані дані про статус ТОВ «Кредитні ініціативи» як іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.09.2007 № 1541, водночас у справі немає даних і доказів, які б підтверджували час і підстави набуття цим Товариством прав вимоги за кредитним договором від 17.09.2007 № 1541 та за іпотечним договором від 17.09.2007 № 1541.

Таким чином, будинок, який передавалася в іпотеку, був придбаний не за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором від 17.09.2007 № 1541.

Ці обставини ніким не заперечуються.

09.01.2020 ТОВ «Кредитні ініціативи» надсилало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 рекомендованим поштовим відправленням вимогу від 08.01.2020 № К/И/УСБ/Б/ про добровільне виселення з будинку, якою посилаючись на те, що 13.03.2019 задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме, на житловий будинок АДРЕСА_1 , та є законним власником будинку керуючись ст. 391 ЦК України зажадало від адресатів добровільно звільнити це житлове приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку та попередило, що в разі відмови вживатиме заходи з примусового виселення (а.с. 18). Даних про отримання вимоги адресатами в справі немає.

Набуте в законний спосіб право власності на нерухоме майно підлягає захисту, а власник управі вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б такі і не були пов`язані з позбавленням володіння майном (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, глава 29 ЦК України, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Проте, пред`являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» не врахувало, що стосовно виселення особи з будинку, який є предметом іпотеки, що не був придбаний за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором, борг за яким стягується, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV):

звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей;

виселення проводиться у порядку, встановленому законом;

після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги;

якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15 і в ряді інших постанов сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

У подальшому така правова позиція була неодноразово підтверджена і Верховним Судом у контексті також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практики Європейського суду з прав людини щодо регулювання відносин власності та житлових відносин (до прикладу, в постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, в постанові від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц), ця правова позиція наразі є усталеною. Серед іншого суд касаційної інстанції наголошував, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними, а неповне чи неналежне інформування учасників відповідних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника.

У випадку, що розглядається, ТОВ «Кредитні ініціативи» не просто набуло право власності на предмет іпотеки як, наприклад, сторонній покупець на торгах, який може не володіти необхідною інформацією щодо майна в повній мірі або така може не бути йому надана, а стало новим іпотекодержателем стосовно ОСОБА_1 і на момент набуття права власності на житловий будинок було достеменно обізнане з дійсними обставинами щодо відповідного боргу та обтяжень предмета іпотеки, щодо проживання в будинку відповідачів.

Таким чином, не може йтися про виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення як таке.

Апеляційний суд зауважує, що безвідносно до формулювання предмета позову як визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття їх з реєстрації, даний позов був пред`явлений ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою усунення перешкод у здійсненні права власності на предмет іпотеки, з метою звільнення жилого приміщення, був умотивований відповідним чином і на підтвердження його обґрунтованості були надані докази, що пов`язуються саме з виселенням відповідачів із будинку. Вимоги в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та про зняття з реєстрації безпосередньо пов`язані з виселенням із жилого приміщення, позаяк в разі задоволення цих вимог припиняють правові підстави для проживання в приміщенні та уможливлюють виселення. Водночас особи, які на певній правовій підставі проживають у будинку, мають, відповідно, право користування цим жилим приміщенням, так само право користування жилим приміщенням мають і особи, які в силу відповідного законодавчого регулювання не можуть бути виселені з нього без надання іншого.

Тому виходячи з реального змісту спірних правовідносин, дійсних підстав і мети позову підлягають застосуванню в спорі саме вищенаведені правила, якими регулюються питання як прав нового власника жилого приміщення (предмета іпотеки), так і питання житлових прав осіб, які зареєстровані та/або мешкають у відповідному жилому приміщенні та про припинення житлових прав яких ідеться.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18 як на підтвердження обґрунтованості пред`явленого позову безпідставне, оскільки ця постанова ухвалена в справі за цілком інших фактичних обставин і незастосовна в спорі, що розглядається. Так, у цій справі вирішувався позов фізичної особи до інших фізичних осіб, які за усною згодою позивача на тимчасовий догляд жилого приміщення фактично без реєстрації в житлі користувалися належним позивачу жилим приміщенням під час його тривалої відсутності, про їх виселення без надання іншого жилого приміщення в порядку усунення перешкод у користуванні житлом, а також через порушення правил співжиття та руйнування житла. При цьому, відповідачка мала своє житло, в якому була зареєстрована. Саме в цьому контексті та за таких конкретних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про належність вимоги про припинення користування відповідачами житлом шляхом їх виселення як способу захисту порушеного права власності позивача.

Міркування позивача про те, що негаторний позов є належним способом захисту права користування майном самі по собі є загальнозрозумілими і власне не впливають на суть спору, позаяк спосіб захисту права, який обирається позивачем, повинен відповідати вимогам закону, умовам договору та в усякому разі повинен бути ефективним за конкретних фактичних обставин справи. У даній справі обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає приписам закону та не може тягти задоволення позову. Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний ризик і розсуд, позивач пред`явив позов, для задоволення якого суд першої інстанції законних підстав не мав (ст.ст. 11-16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог закону, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення, а рішення Рахівського районного суду від 27 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 14 квітня 2022 року.

Судді