КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3251/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 лютого 2022 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання змінити дату звільнення, видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про зобов`язання видати трудову книжку, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. У вказаному позові просив суд: зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати йому трудову книжку; внести запис до трудової книжки і зазначити датою його звільнення фактичний день видачі йому трудової книжки; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по дату ухвалення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 192,35 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн.; змінити в трудовій книжці позивача формулювання причини звільнення з роботи з п. 4 ст. 40 КЗпП на ч.1 ст. 38 КЗпП.

В обґрунтування вказаного позову вказував на те, що його було прийнято на роботу на посаду бухгалтера у ФОП ОСОБА_2 згідно Наказу №13 від 28.02.2018 року.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я і неможливість самостійно пересуватися позивачем через свого брата ОСОБА_3 23.08.2019 року було передано ФОП ОСОБА_2 заву про звільнення з роботи.

Позивач вважав себе фактично звільненим з посади 26.08.2019 року, однак в подальшому з інформації на сайті Пенсійного фонду в розділі електронні трудові книжки він дізнався, що його було звільнено з 21.12.2019 року за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул.

З наказом про звільнення позивача не ознайомили, трудову книжку йому також не повернули, у зв`язку з чим він зазнав моральної шкоди. Крім того, вважає що за весь час вимушеного прогулу на його користь з відповідача повинен бути стягнутий середній заробіток.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Вважає необґрунтованими висновки суду щодо не доведення позивачем обставин, покладених в основу позову. В доводах скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дослідив належним чином подані позивачем докази та не встановив, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Вторих А.В. посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає необґрунтованими доводи позивача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначила, що суд першої інстанції в ході розгляду справи вірно встановив обставини по справі, надав правильну оцінку поданим сторонами доказам та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Спаський А.Ю. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Вторих А.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, підтримавши наведені у відзиві доводи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено з копії трудової книжки позивача, що останній 01.03.2018 року на підставі Наказу №13 від 28.02.2018 року був прийнятий на посаду бухгалтера ФОП ОСОБА_4 .

Відповідно до копії трудового договору від 01.03.2018 року, він укладений між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Згідно наданих відповідачем актів від 16.08.2019 року, 09.09.2019 року, 30.09.2019 року, 18.10.2019 року, 19.11.2019 року, 21.12.2019 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 16.08.2019 року.

Згідно копії наказу про припинення трудового договору від 21.12.2019 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗПП України. Причини звільнення: за прогул без поважних причин, акт про відсутність на робочому місці.

Відповідно до копії листа головного лікаря КНП КР Кропивницька ЦРЛ від 03.10.2019 року, який був направлений на запит ФОП ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 з 02.09.2019 року по теперішній час в лікувальному закладі на стаціонарному лікуванні не лікувався.

Крім того, відповідно до копії листа генерального директора КНП Обласний клінічний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради від 17.10.2019 року, який був направлений на запит ФОП ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 не звертався за медичною допомогою та не перебуває на диспансерному обліку.

Також відповідно до копії листа головного лікаря КНП Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради від 03.10.2019 року, який був направлений на запит ФОП ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 за медичною допомогою у період з 02.09.2019 року і по теперішній час не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував.

Згідно з копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №627881 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 01.08.2018 року. Інвалідність встановлена на строк до 01.10.2019 року. Висновок про умови та характер праці: протипоказані значні та помірні фізичні та психологічні навантаження, тривала хода.

Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААБ №181353 ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності з 01.10.2019 року. Інвалідність встановлена на строк до 01.10.2020 року. Висновок про умови та характер праці: потребує часткової сторонньої допомоги.

Згідно відомостей Пенсійного фонду України (форма ОК-7) ОСОБА_1 значиться працюючим у ФОП ОСОБА_4 з січня по грудень 2019 року. У серпні страховий стаж склав 17 днів, у вересні страховий стаж склав 0 днів, у жовтні страховий стаж склав 0 днів, в листопаді страховий стаж склав 0 днів, у грудні страховий стаж склав 7 днів. Теж саме вбачається з відомостей Пенсійного фонду України (форма ОК-5).

В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_1 посилався на незаконність його звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, зазначаючи, що 23 серпня 2019 року він через свого брата ОСОБА_3 подав відповідачу заяву про звільнення із займаної посади із 26.08.2019 року за станом здоров`я.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного трудового законодавства. Доказів на спростування цього суду останнім надано не було, у зв`язку з чим позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати трудову книжку та змінити дату звільнення не підлягають до задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та гуртуються на вимогах чинного законодавства.

Змістом частини 1 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. При цьому частина 6 даної статті зазначає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 139 КЗпП Українивстановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено поважності причин відсутності ОСОБА_1 на роботі з 16.08.2019 року по 21.12.2019 року. Доводи позивача щодо перебування у період з 16.08.2019 року по 21.12.2019 року на лікуванні чи погіршення стану його здоров`я і як наслідок неможливості прибуття на робоче місце не були підтверджені належними доказами.

Допитаний судом у якості свідка ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача, суду пояснив, що брат погано ходив з 2019 року, з осені 2018 року перестав ходити, тому він сам доставляв його на роботу. Заяву на звільнення поклав на стіл на третьому поверсі у відділі кадрів. Брата ніхто не шукав та не телефонував. Рік возив брата на роботу. Заяву на звільнення віддав якійсь дівчині 23.08.2019 року.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги посилання позивача на ту обставину, що ним було подано відповідачу заяву про звільнення за станом здоров'я 23.08.2019 року, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду подано не було, а пояснення свідка, який являється братом позивача, такими вважати не можна.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Щодо вимог позивача про зобов`язання видати трудову книжку, внесення запису до трудової книжки про звільнення, стягнення середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року Про трудові книжки , трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (надалі - Інструкція), передбачено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції, власник або уповноважений ним орган, зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2.27 Інструкції днем звільнення працівника вважається останній день роботи.

Окрім цього, п. 4.1. Інструкції передбачає, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п.4.2 Інструкції).

Відповідно до положень 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Відповідно до копії прохання ОСОБА_1 від 25.02.2020 року, адресованого ФОП ОСОБА_2 вбачається, що позивач просив повернути йому трудову книжку на його поштову адресу.

З копії пояснення ФОП ОСОБА_2 від 12.03.2020 року вбачається, що трудові книжки працівників, які працюють у ФОП ОСОБА_2 ,зберігаються особисто у працівників.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт подання ОСОБА_1 до суду разом із позовною заявою завіреної належним чином копії трудової книжки із записом про прийняття на роботу до ФОП ОСОБА_2 , свідчить про те, що оригінал вказаного документу знаходився у розпорядженні позивача.

З огляду на не встановлення судом порушень з боку ФОП ОСОБА_5 чинного трудового законодавства при звільненні позивача його вимоги про зобов`язання відповідача видати трудову книжку та змінити дату звільнення не підлягають до задоволення.

Виходячи з наведеного, а також з урахуванням того, що затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з боку відповідача встановлено не було, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні похідних вимог щодо стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.