Дата документу 13.04.2022 Справа № 554/5940/21
Провадження № 2/554/590/2022

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі: головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря: Орлова Р.І.,

за участю учасників справи:

представник позивача: адвокат Хлівицька О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у червні 2021 року звернувся до суду з позовом та з уточненим позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що він, починаючи з 23.01.1970 року зареєстрований та по теперішній час проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира розташована на 5 поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з 4-х кімнат, загальною площею 60,70 кв.м, з яких 44,3 кв.м жилої площі. Службою приватизації житлового фонду м.Полтави вищезазначену квартиру було передано у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_1 (позивачу по справі), ОСОБА_2 (його дружині) та ОСОБА_3 (онуці), в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.07.1997 року №1259, яке зареєстровано КП бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». Право власності було зареєстровано на трьох співвласників, а фактично проживали та користувалися зазначеним майном лише позивач та його дружина. Онука ОСОБА_3 жила в Росії ще з 80-х років. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача померла.

З 16.08.2002 року позивач став власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . Цей факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.08.2002 року (отримав в спадщину 1/3 частки квартири) та свідоцтвом про право власності на житло від 25.07.1997 року (1/3 частка квартири, що отримана у приватну власність).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла онука позивача ОСОБА_3 . Тобто, після її смерті на території України відкрилась спадщина, що складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . У встановлений строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак постановою від 04.02.2019 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, за пропуском строку для подання заяви про відкриття спадкової справи, та за відсутності визначення частки у праві спільної сумісної власності у померлої ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З моменту відкриття спадщини вже минуло три роки, але до цього часу за прийняттям спадщини ніхто не звертався, тоді як позивач продовжує одноосібно, відкрито, безперервно володіти та користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину зазначеної квартири, оскільки він проживає та користується цією квартирою відкрито та безперервно вже на протязі 51 року, а саме з 15.05.1970 року. Позивачем вже неодноразово виконувався ремонт вказаної квартири за свій власний рахунок та підтримання її в належному стані. Також ОСОБА_1 сплачує грошові кошти за електроенергію, водопостачання та інші комунальні послуги. Жодних претензій до нього стосовно спірної квартири ніхто не висовував та і не висовує по теперішній час. Позивач посилається на те, що він не має можливості розпоряджатися своїм майном, тому просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13.08.2021 року було відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

Представник відповідача Полтавської міської ради надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що відповідно до фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, ОСОБА_1 , який з січня 1970 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 , та станом на час подачі позову до суду володіє 2/3 частинами квартири, не довів наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житла не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст.344 ЦК України. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що частина спірного будинку не має власника, або ж вона є безхазяйною, а навпаки позивачем до матеріалів справи додано копію свідоцтва про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого вбачається, що у квартирі було три співвласника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 08.12.2021 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Хлівицька О.В. позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача Полтавської міської ради до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.07.1997 року № НОМЕР_1 , яке зареєстровано КП бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 (позивачу по справі), ОСОБА_2 (його дружині) та ОСОБА_3 (онуці), в рівних частках (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача ОСОБА_2 померла.

Позивач прийняв спадщину після померлої дружини та став власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.08.2002 року (на 1/3 частини квартири) та свідоцтвом про право власності на житло від 25.07.1997 року (на 1/3 частини квартири) (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла онука позивача ОСОБА_3 (а.с.14).

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. від 04.02.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за пропуском строку для подання заяви про відкриття спадкової справи, та за відсутності визначення частки у праві спільної сумісної власності у померлої ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст.344 ЦК України.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).

Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є співвласником (2/3 частки) квартири АДРЕСА_1 , інша частка (1/3) належить померлій онуці ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно матеріалів справи, позивач з часу приватизації житла був обізнаний, що квартира перебувала у приватній спільній сумісній власності трьох осіб, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на 1/3 частку зазначеної квартири, на підставі ст.344 ЦК України.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну частку квартири.

При цьому, суд приймає до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

У зв`язку з чим, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд на підставі ст.141 ЦПК України покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,82,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_2 ;

відповідач: Полтавська міська рада, місцезнаходження: м.Полтава, вул.Соборності,36, код ЄДРПО У 24388285.

Повний текст судового рішення складено 22.04.2022 року.

Суддя: А.М.Чуванова