КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1175/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022року місто Київ

справа № 760/3447/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зуєвич Л.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Київська міська державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просили:

визнати ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог посилалися на те, що вони з 1971 року є користувачами квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказували, що ордер на вказане житлове приміщення було видано покійній ОСОБА_4 дружині позивача ОСОБА_2 та матері позивачів: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Зазначали, що у1995 році до цієї квартири було прописано ОСОБА_6 , однак остання фактично у квартирі ніколи не проживала, комунальні та інші платежі з утримання квартири не здійснювала, а тому вважають, що ОСОБА_6 втратила право користуватися спірним житловим приміщенням.

У лютому 2020 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в якому просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог посилалася на те, що вона разом із своїм дідом ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_5 та дядьком ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі з 21 лютого 1995 року.

Вказувала, що вона з моменту народження проживала у спірній квартирі разом з мамою, батьком та старшим братом, до розлучення батьків.

Зазначала, що після розлучення батьків вона проживала разом із мамою окремо (у іншої бабусі), а бабуся ОСОБА_4 періодично забирала її до себе на вихідні, де вона проводила всі вихідні разом з татом, дідусем та бабусею.

Посилалася на те, що коли їй виповнилось 16 років (у 2011) вона приходила до рідних та залишалась на вихідні, разом з бабусею ходила за покупками, допомагала готувати їжу для всієї родини, прибирали в квартирі.

Вказувала, що зчасом бабусине здоров'я погіршилося і вона купувала ліки та доглядала за нею, продовжувала проживати разом з дідусем, бабусею і батьком та вести спільний побут. Так тривало аж до моменту смерті бабусі.

Зазначала, що після смерті бабусі позивачі обмежили їй доступ до квартири та майже рік вона не може потрапити до спірного житлового приміщення.

Зауважувала, що на її прохання надати екземпляр ключів, родичі (позивачі) відмовили, а ключ, який є в неї, не підходить до замка.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року виключено ОСОБА_5 зі складу сторін у справі, у зв`язку зі смертю.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції було проігноровано ту обставину, що саме через існуючий між сторонами конфлікт, вона змушена була покинути житло, яке є її єдиним житлом та вона змушена винаймати квартиру де і проживає зі своїм малолітнім сином 2020 року народження.

Вказувала, що щодо існування конфлікту, вказане було підтверджено показами свідків яких було допитано в судовому засіданні як зі сторони позивача так і сторони відповідача.

Зазначала, що ОСОБА_2 будучи під присягою зазначив, що причиною звернення до суду з вказаним позовом про визнання її втратившою право користування, є майбутня приватизація квартири, але судом першої інстанції було проігноровано вказану обставину і прийнято рішення, яким її фактично позбавлено не лише житла, а й шансу на нормальне життя для неї та її дитини.

Посилалася на те, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що на момент звернення до суду з позовом про визнання її втратившою право користування квартирою не минув рік, чим порушив норми ч.2 ст.405 ЦК України.

Вказувала, що чинення позивачами їй перешкод у користуванні спірною квартирою є поважною причиною неможливості проживання у цій квартирі, а тому суд першої інстанції дійшов хибних висновків про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та відсутності доказів чинення їй перешкод у користуванні житлом.

Зазначала, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку всім доказам, у тому числі і актам, наданих позивачами та показанням свідків у сукупності з іншими доказами, акти є доказом її не проживання у спірній квартирі, проте вони не відображають причину такого не проживання.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Позивачі та представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від третьої особи на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій остання просила розглядати справу у відсутність представника Служби у справах дітей та сім`ї.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи первісні позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом вселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність а зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постановахвід 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, виконкомом Київської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_4 видано ордер на житлове приміщення №Г172672 від 31 грудня 1971 року, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на сім'ю з трьох осіб: неї, чоловіка ОСОБА_2 , сина ОСОБА_5 .

Позивачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дідом та дядьком відповідача.

ОСОБА_5 , який був батьком відповідача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №8034- ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 21 лютого 1995 року.

Відповідач набула права користування спірним житловим приміщенням як член сім'ї наймача - онука.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_2 . Також до березня 2019 року у вказаній квартирі проживала бабуся відповідача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачі вказували на те, що відповідач протягом останніх 27 років не проживає в спірній квартирі, не несе витрат по оплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим просили захистити порушене право шляхом визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх вимог, позивачі надали акт від 23 жовтня 2019 року, засвідчений начальником ЖЕД №903, згідно якого сусіди, які проживають в будинку АДРЕСА_3 в квартирах АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , почимнаючи з 1972 року фактично не проживає ОСОБА_8 .

Заперечуючи проти позову, відповідач подала відзив на позовну заяву до суду першої інстанції, в якому зазначила, що до березня 2019 року у вказаній квартирі проживали вона та її бабуся ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її місцем реєстрації з 21 лютого 1995 року є спірна квартира. Вказувала, що вона у вказаній квартирі проживала з моменту свого народження разом з мамою, татом та старшим братом до розлучення батьків. Після розлучення батьків вона почала проживати разом із своєю матір'ю окремо (у ішої бабусі) при цьому бабуся ОСОБА_4 періодично забирала її до себе на вихідні, де вона проводила всі вихідні разом з татом дідусем та бабусею. Посилалася на те, що коли їй виповнилось шістнадцять років (2011 рік) вона почала самостійно приходити до своїх рідних та залишалась у них на вихідні. Разом з бабусею ходила за покупками, допомагала готувати для всієї родини, прибирала в квартирі. Зазначала, що після того як вона почала самостійно заробляти на життя в 2016 році, вона почала за власні кошти здійснювати придбання їжі, несла участь у витратах по утриманню квартири. Вказувала, що з часом бабусине здоров`я погіршилося і вона купувала їй ліки та доглядала за нею, весь цей продовжувала проживати разом з дідусем, бабусею і батьком та вести спільний побут, так тривало до моменту смерті бабусі. Зазначала, що після смерті бабусі з боку рідних було обмежено доступ до квартири, в звязку з чим, вона позбавлена можливості нормально проживати у квартирі та змушена проживати у квартирі, яку винаймає.

Аналогічні обставини викладені ОСОБА_1 і у її зустрічній позовній заяві.

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_1 визнала, що у квартирі не проживає тривалий час, понад 6 місяців, що підтверджується і показами позивачів як свідків ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ).

З матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 2017 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 , який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача на питання суду зазначила, що відповідач ОСОБА_1 проживала зі своєю матір'ю у бабусі по АДРЕСА_7 . Однак ОСОБА_10 періодично приходила до бабусі ОСОБА_4 у спірну квартиру. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 . ОСОБА_10 проживала зі своїм чоловіком, однак оскільки шлюб тримав не довго, вподальшому відповідач проживала у спірній квартирі, де, як зазначала ОСОБА_10 у неї було своє ліжко.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що відповідач ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі. У квартирі проживав він з дружиною (до її смерті) та його сини. Зазначав, що квартира є трикімнатною, в одній кімнаті проживав він, в одній його син ОСОБА_12 , який був паралізований та в одній син ОСОБА_2 .

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає тривалий час, з березня 2019 року.

Стороною відповідача не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 постійно проживала у спірній квартирі з 1995 року, а періодичні відвідування родичів - діда, баби та дядька, що жили у спірній квартирі, не свідчать про постійне користування квартирою.

Також стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 з березня 2019 року чинилися перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням та те, що відповідач зверталася до уповноважених органів з приводу того, що їй чинять перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняла дії щодо повернення в спірну квартиру останньою надано не було.

Посилання відповідача на відомості про виклик поліції на її заяву, яка була зареєстрована Солом`янським УП ГУНП у місті Києві 25 лютого 2020 року про чинення їй перешкод у вселенні було вірно відхилено судом першої інстанції, оскільки з даною заявою відповідач звернулася до поліції вже після звернення позивачів до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що чинення позивачами ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартирою є поважною причиною неможливості проживання у цій квартирі, колегія суддів відхиляє, оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач не надала.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позивачами доведено що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, витрат на утримання квартири не несла, а тому відповідач ОСОБА_1 є такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що на момент звернення до суду з позовом про визнання відповідача втратившою право користування квартирою не минув рік, чим порушив норми ч.2 ст.405 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, підстави для застосування положень ст.405 ЦК України відсутні, так як спірна квартира не перебуває у власності позивачів.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Таким чином, у контексті обставин цієї справи, враховуючи, що відповідачем не доведено належними доказами факт її тривалого постійного проживання у спірній квартирі, наявність достатніх та триваючих зв'язків зі спірною квартирою, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, не порушує її права, визначені статтею 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: