КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/375/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про визнання недійсними договору відступлення права вимоги та договору купівлі-продажу майнових прав,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договору відступлення права вимоги та договору купівлі-продажу майнових прав.

Позов обґрунтовував тим, що у 2006 та 2007 роках він уклав кредитний договір № 014/9408/74/49702 (надалі - кредитний договір № 1) та кредитний договір № 014/9408/82/60745 (надалі - кредитний договір № 2) з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та договір іпотеки № 014/9408/74/49702, яким забезпечено виконання зобов`язання. Після укладення кредитних договорів ОСОБА_1 добросовісно виконував взяті на себе зобов`язання, в подальшому в зв`язку з істотним порушенням банком умов кредитного договору № 1 виник судовий спір і рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року даний договір був розірваний, судом встановлено суму заборгованості в розмірі 861278,62 грн. 04 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження, а 07 червня 2017 року судом постановлено ухвалу про розстрочення виконання судового рішення до 05 лютого 2022 року, яке виконується ОСОБА_1 належним чином. Станом на 08 липня 2020 року ним сплачено 533767,75 грн. і залишилось до сплати 327510,87 грн.

За кредитним договором № 2 у ОСОБА_1 також виник судовий спір з банком, пізніше ТОВ «ФК «Авістар» стало стороною провадження замість ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Після отримання результатів експертизи у справі банк та ТОВ «ФК «Авістар» перестали з?являтися до суду, зрозумівши, що експертиза прямо вказує на недобросовісність первісного кредитора, і суд залишив позов без розгляду в зв?язку з повторною неявкою позивача до суду. Згодом, ТОВ «ФК «Авістар» звернулося з новим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2, в задоволенні якого рішенням суду від 26 жовтня 2019 року було відмовлено.

Вказував, що первісний кредитор надав ОСОБА_1 послуги з кредитування з прихованими істотними недоліками, що було підтверджено судово-економічними експертизами по обом кредитним договорам та судовими рішеннями в цивільних справах. Попри це позивач сумлінно виконував свої зобов`язання за кредитним договором № 2 та в рамках виконавчого провадження виконує зобов?язання за кредитним договором № 1. Але первісний кредитор з метою подальшого незаконного вимагання з ОСОБА_1 уклав ряд договорів про відступлення права вимоги, якими нібито передав право вимоги за кредитними договорами № 1 та № 2 у неіснуючому розмірі. Наразі ТОВ «ФК «Гефест», що вважає себе новим кредитором, почало погрожувати йому незаконно відібрати належне йому майно в позасудовому порядку, стверджуючи, що нібито має на це право за договорами відступлення права вимоги.

Вважав, що дані договори є недійсними, оскільки перший з договоріввідступлення права вимоги, укладений 31 липня 2017 року між первісним кредитором та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», є договором факторингу і умовами цього договору дозволу на подальше відступлення прав вимоги не закріплено. Отже, наступні два договори відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року та 19 грудня 2019 року відповідно до ст. 1083 ЦК України є недійсними.

Крім того, чинним законодавством передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, однак як вбачається з умов обох оскаржуваних договорів, сторонами проігноровано як приписи законодавства, так і існуючі рішення судів щодо кредитних договорів. Крім того, в списках документів, що передаються за договорами, відсутня будь-яка первинна документація, що може підтвердити факт видачі грошових сум та обґрунтовує розмір заборгованості у разі її виникнення. Таким чином, оскільки відсутнє саме зобов?язання, за яким було передано право вимоги за оскаржуваними договорами, а розмір зобов?язань не відповідають дійсності, то такі договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків та мають бути визнані недійсними.

Крім того, ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» не надавали банківську квитанцію з відповідним призначенням платежу про сплату вартості права вимоги попри неодноразові заяви ОСОБА_1 в судових засіданнях, що є необхідною умовою для переходу права вимоги від одного кредитора до іншого. Таким чином, є підстави вважати оскаржувані договори відступлення права вимоги неукладеними.

Крім того, він не був жодного разу проінформований про заміну кредиторів у зобов`язанні.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги б/н від 31 липня 2017 року, укладений ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», визнати недійсним договір № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 , застосувати наслідки недійсності правочинів.

Збільшивши позовні вимоги в серпні 2020 року, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ФК Авістар; визнати недійсним договір № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ФК Авістар та ФК Гефест в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ФК Авістар; визнати недійсним договір № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ФК Авістар та ФК Гефест в частині передачі прав вимоги за договорами іпотеки до ОСОБА_1 відповідно до додатків до договору; застосувати наслідки недійсності правочину за договором відступлення права вимоги б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ФК Авістар та договором № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ФК Авістар та ФК Гефест; застосувати наслідки недійсності правочину за договором про відступлення прав вимоги за договором іпотеки б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «КІБ» та ФК Авістар та договором № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ФК Авістар та ФК Гефест в частині передачі прав вимоги за договорами іпотеки до ОСОБА_1 відповідно до додатків до договору; покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені в позові, щодо обставин укладення кредитних договорів та виконання зобов`язань за ними.

Посилався на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про збільшення позовних вимог, хоча позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог та сплачено судовий збір; не дослідив документи та докази, надані ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на предмет допустимості та дотримання процесуальних строків на подання доказів; не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду щодо розмежування договорів цесії та договорів факторингу, що викладена в постанові від 11 вересня 2018 року № 909/968/16 та як наслідок помилково дійшов висновку, що договір відступлення прав вимоги б/н від 31 липня 2017 року та договір купівлі-продажу майнових прав № 20191219 від 19 грудня 2019 року не є договорами факторингу; не врахував факту, що оскаржуваний договір 1 є недійсним тому, що в момент його укладання сторони не дотрималися істотних умов договору, а саме не було здійснено оплату вартості права вимоги; не врахував факту, що оскаржуваний договір 1 та 2 є недійсним тому, що ні ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», ні ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» при укладанні договорів, предметом яких були валютні цінності, не отримали індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти, яка є обов`язковою відповідно до Закону України «Про валюту та валютні операції»; не врахував факту, що оскаржувані договори 1 та 2 є недійсними тому, що закріплюють неіснуючі суми заборгованості, що суперечить чинним судовим рішенням; не врахував факту, що в оскаржуваних договорах відсутня необхідна за законодавством норма, що закріплює дозвіл на подальше відступлення прав вимоги за договорами факторингу; не врахував факту, що оскаржувані договори суперечать Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; не врахував чинні судові рішення щодо оскаржуваного договору від 19 грудня 2019 року, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест».

Від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» в електронній формі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, апеляційну скаргу - необґрунтованою, безпідставною й поданою з метою затягування процесу стягнення заборгованості з позивача.

Посилався на обставини, що не підлягають розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки не були розглянуті в суді першої інстанції.

Наводив власне спростування доводів апеляційної скарги щодо невідповідності розміру заборгованості, відступленої за договорами відступлення прав вимоги, щодо відсутності дозволу первісного кредитора на подальше відступлення прав вимог, щодо відсутності доказів сплати ціни за договорами відступлення, щодо підстав недійсності правочинів, щодо посилання скаржника на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року в справі № 545/2040/20, щодо відсутності порушеного права позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори укладені з додержанням форми, змісту та суб?єктного складу, передбачених ст. 512, 513, 514, 655, 656 ЦК України, тобто у відповідності до чинного законодавства, та не є договорами факторингу, а розмір заборгованості за відступленими правами вимоги не стосується предмету доказування, адже не впливає на дійсність правочинів щодо відступлення прав вимоги в цілому.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір № 014/9408/74/49702, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 340000 доларів США на 240 місяців з 30 листопада 2006 року по 30 листопада 2026 року, процентна ставка за користування кредитом складає 14 % річних (а. с. 14 - 16 т. 1).

17 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір № 014/9408/82/60745, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 772650 грн. на 120 місяців з 17 вересня 2007 року по 17 вересня 2017 року включно, процентна ставка за користування кредитом складає 13,5 % річних (а. с. 17 - 21 т. 1).

19 липня 2010 року ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали додаткову угоду № 96-05/13/1106 до кредитного договору № 014/9408/82/60745, якою строк кредиту збільшено на 94 календарних місяців, врегульовано заборгованість позичальника за кредитним договором (а. с. 22 - 25 т. 1).

На а. с. 61 - 67 т. 1 наявна копія рішення Вишгородського районного суду Київської області в справі № 363/505/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача і розірвання кредитного договору, яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 861278,62 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та додаткову угоду № 96-05/13/1105 від 19 липня 2010 року, укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , розірвано.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області в справі № 363/505/15-ц на 4 роки 9 місяців шляхом стягнення щомісячних платежів рівними частинами від загальної суми заборгованості, зазначеної у виконавчому листі, з кінцевим терміном сплати заборгованості 05 лютого 2022 року (а. с. 68 - 69 т. 1).

На а. с. 70 - 71 т. 1 знаходиться копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 квітня 2017 року ВП № 53690332 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 861278,62 грн. На а. с. 73 - 111 т. 1 знаходяться копії платіжних документів за 2017 - 2020 роки про внесення сум на рахунок Вишгородського ВДВС на погашення заборгованості за кредитним договором.

На а. с. 112 - 146 т. 1 знаходиться копія висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по справі № 363/4918/15-ц від 09 серпня 2018 року, якою встановлено, що згідно наявних в матеріалах справи відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам та даних щодо фактичного погашення заборгованості, загальна сума коштів, сплачена позичальником за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року станом на 12 жовтня 2015 року складає 869280,91 грн.

На а. с. 147 - 148 т. 1 знаходиться копія ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року в справі № 363/4918/15-ц, якою позов ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача.

Також судом встановлено, що 31 липня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклали договір відступлення права вимоги, за умовами п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором (а. с. 28 - 29 т. 1).

Згідно розділу І «Визначення термінів», договори забезпечення - договори, укладені з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, а саме договори іпотеки б/н від 30 листопада 2006 року, право вимоги 1 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та пенею, що виникло за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, справа № 363/505/15-ц про стягнення заборгованості, про захист споживачів і розірвання кредитного договору, інформація про суму заборгованості боржника станом на дату укладання договору міститься в додатку № 1 до договору; право вимоги 2 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором; розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором станом на дату укладання договору (грошовий еквівалент прав вимоги) міститься в додатку № 2 до договору.

Згідно п. 2.3, 2.4 договору на дату укладення договору права вимоги, кредитний договір та договори забезпечення є дійсними. Відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення не потребує згоди боржника і здійснюється без отримання такої згоди.

На а. с. 33 - 35 т. 1 містяться копії додатків № 1 та № 2 до договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, укладеного ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», згідно якого загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року - 502215,78 доларів США, за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року - 651726,07 грн.

На а. с. 36 т. 1 наявна копія повідомлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», адресованого ОСОБА_1 , про те, що 31 липня 2017 року всі права вимоги банку до нього за кредитними договорами № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року були відступлені ПАТ «Комерційний індустріальний банк».

31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» уклали договір відступлення права вимоги, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором; новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором (а. с. 40 - 44 т. 1).

Згідно розділу І «Визначення термінів», право вимоги 1 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та пенею, що виникло за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, справа № 363/505/15-ц про стягнення заборгованості, про захист споживачів і розірвання кредитного договору, інформація про суму заборгованості боржника станом на дату укладання договору міститься в додатку № 1 до договору; право вимоги 2 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором; розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором станом на дату укладання договору (грошовий еквівалент прав вимоги) міститься в додатку № 2 до договору.

На а. с. 45 - 46 т. 1 містяться копії додатків № 1 та № 2 до договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, укладеного ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», згідно якого загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року - 502215,78 доларів США, за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року - 651726,07 грн.

На а. с. 47 т. 1 наявна копія повідомлення ПАТ «Комерційний індустріальний банк», адресованого ОСОБА_1 , про те, що 31 липня 2017 року всі права вимоги банку до нього за кредитними договорами № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Авістар».

31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» уклали договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого, в зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року, іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за договором іпотеки б/н від 30 листопада 2006 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (а. с. 205 - 209 т. 1).

На а. с. 13 т. 2 знаходиться копія листа ПАТ «Комерційний індустріальний банк» від 06 вересня 2017 року, яким ПАТ «Комерційний індустріальний банк» повідомляло ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» про підтвердження виконання ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» своїх зобов`язань, а саме щодо оплати повної вартості прав вимоги відповідно до договору відступлення прав вимоги б/н від 31 липня 2017 року, і що внаслідок відступлення новий кредитор з 31 липня 2017 року є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними договорами, що були відступлені.

На а. с. 29 т. 2 знаходиться копія платіжного доручення № 581 від 31 липня 2017 року, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» здійснено сплату 20100 грн. на користь ПАТ «Комерційний індустріальний банк», призначення платежу «Оплата згідно договору про відступлення права вимоги, позичальник ОСОБА_1 від 31 липня 2017 року».

19 грудня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» було укладено договір відступлення прав вимоги № 20191219, за умовами якого та відповідно до ст. 512 - 519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників та поручителів за кредитними договорами та договорами забезпечення, вказаними у реєстрах. Відступлення новому кредитору прав вимоги відбувається за умови виконання новим кредитором п. 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру (ів) (додатку № 1 та додатку № 2 до договору). Сторони погодили, що реєстри підписується (ються) сторонами в день та після повного виконання новим кредитором обов`язку сплатити первісному кредитору вартості прав вимоги у порядку, передбаченому п. 3.2 договору.

Згідно п. 3.2 договору, новий кредитор здійснює оплату ціни договору шляхом безготівкового переказу на рахунок первісного кредитора в день укладення цього договору (а. с. 49 - 54 т. 1).

На а. с. 55 - 57 т. 1 наявна копія витягу з реєстру боржників, згідно якого розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року становить 13 007 389 (яка складається з заборгованості за тілом 8 207 534, за процентами 4 799 855), за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року - 651726 (валюта не зазначена).

На а. с. 210 - 212 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до договору про відступлення прав вимоги № 20191219 від 19 грудня 2019 року, згідно якого передається право вимоги за договором іпотеки, укладеним 30 листопада 2006 року з ОСОБА_1 .

На а. с. 19, 30 т. 2 знаходиться копія платіжного доручення № 193 від 19 грудня 2019 року про сплату ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» 1 409 802,86 грн. з призначенням платежу «оплата договору відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» від 25 червня 2020 року про погашення заборгованості в розмірі 13 007 389 грн. за вказаними реквізитами (а. с. 21 т. 3), копію вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 03 лютого 2013 року про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором (а. с. 26 т. 3), копію заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року (а. с. 22 - 25, 27 - 32 т. 3), роздруковані з ЄДРСР копії постанов Верховного Суду (а. с. 33 - 47 т. 3), роздруківка з сайту НБУ щодо регулювання ринку факторингу (а. с. 48 - 59 т. 3).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обгрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 визначив наступні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів: укладення їх з порушенням ст. 1083 ЦК України, якою заборонено подальше відступлення фактором своїх прав; передача неіснуючої суми заборгованості всупереч ст. 514 ЦК України; відсутність у кредиторів первинної банківської документації, якою посвідчується наявність прав вимоги та їх обсяг всупереч ст. 517 ЦК України; відсутність доказів оплати ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» вартості прав вимоги за договорами, а саме 20100 грн. та 1 409 802,86 грн.; неповідомлення позивача як боржника про заміну кредиторів у зобов`язанні.

Наведеним обставинам судом першої інстанції надано належної оцінки, виходячи із наступного.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, пункт 48).

Суд першої інстанції встановив, що 31 липня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк передав за плату новому кредитору (ПАТ «Комерційний індустріальний банк») права вимоги до боржника за кредитним договором та додатковими договорами/угодами до нього.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року загальна вартість прав вимоги за договором становить 20000 грн. без ПДВ. Новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги, вказану в п. 3.1 договору, в день підписання договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Договір відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за своїми ознаками є договором, за яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у зобов`язанні за кредитним договором замінений на ПАТ «Комерційний індустріальний банк» як нового кредитора. ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором станом на дату відступлення прав вимоги за кредитним договором. Отже, цей договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, адже він не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу.

Відтак, договір відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 - 519 ЦК України.

Таким чином, оскільки укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не є договором факторингу, не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 , що оскільки умовами договору від 31 липня 2017 року не закріплено дозволу на подальше відступлення прав вимоги, наявність якого передбачена ч. 1 ст. 1083 ЦК України, якою врегульовано наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, відповідно ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не мав жодного права укладати подальші договори відступлення прав вимоги.

Судом першої інстанції також досліджено умови договорів про відступлення прав вимоги, послідовно укладених між наступними кредиторами ПАТ «Комерційний індустріальний банк», ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», та зроблено обгрунтований висновок, не спростований доводами апеляційної скарги, що умовами спірних договорів не передбачена плата чи якісь інші фінансові можливості на отримання новим кредитором додаткових сум чи винагороди, які можливо кваліфікувати як плату/ціну винагороди фактора за надання клієнтові відповідної фінансової послуги, і таким чином спірні договори за своєю правовою природою є оплатним відступленням права вимоги, до якого застосовуються положення про договір купівлі-продажу.

Суд першої інстанції також правильно погодився з доводами відповідача, що договори не мають на меті фінансування однієї сторони договору кредитора іншою стороною - новим кредитором шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів в розпорядження за відповідну плату, тобто в даному випадку відсутня притаманна договору факторингу основна ознака - передача коштів в розпорядження іншій стороні з метою її фінансування за плату.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваного рішення.

Так, відповідно до правових висновків, викладених у вищезазначеній постанові, касаційний суд погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанції щодо правової оцінки договору про відступлення права вимоги за договором на здійснення кредитних операцій, кредитним договором, як договору факторингу.

Разом із тим, оскільки судом встановлено відсутність правовідносин факторингу при відступленні прав вимоги до ОСОБА_1 , посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 909/968/16 є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, апеляційний суд враховує, що договір відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року, укладений між первісним кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» встановлює право нового кредитора на розпорядження на власний розсуд правами вимоги без згоди первісного кредитора, зокрема, згідно п. 2.2 договору, з дати відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатись правами вимоги на власний розсуд без згоди первісного кредитора.

В наступному договорі, укладеному 31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», згідно пунктів 4.1.3 та 4.6.3 для укладення та виконання договору не вимагається жодних додаткових дозволів та погоджень органів державної влади чи третіх осіб; права вимоги належать первісному кредитору, відповідно до законодавства первісний кредитор має право відступлення прав вимоги третім особам, в тому числі новому кредитору.

Наведені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 в позові та апеляційній скарзі, що умовами договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», дозволу на подальше відступлення прав вимоги не закріплено.

Апеляційним судом не приймаються посилання позивача в апеляційній скарзі на судові рішення Вишгородського районного суду Київської області в справі № 2-3169/09 за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» про заміну стягувача у виконавчих провадженнях по справі № 2-3162/09 за позовом акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також Полтавського районного суду Полтавської області в справі № 545/2040/20 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, якими встановлено, що договір купівлі-майнових прав від 19 грудня 2019 року між ФК Авістар та ФК Гефест є договором факторингу, з огляду на те, що у судових рішеннях, на які посилається позивач, стверджуючи про їхню преюдиційність для розгляду цієї справи, ОСОБА_1 не брав участі у їх розгляді, а отже обставини, встановлені судовими рішеннями в даних справах, не можуть вважатися преюдиційними фактами у справі, що переглядається.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 545/2040/20 рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року визнано нечинним та закрито провадження у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано чинні рішення судів України щодо оскаржуваного договору відступлення прав вимоги, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Є безпідставними та відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо невідповідності оскаржуваних договорів вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано належних та допустимих доказів відповідності заборгованості, право вимоги за якою було відступлено на користь відповідачів, вимогам п.п. 1 п. 1 цього Закону, а саме, що нерухоме житлове майно, яке виступає як забезпечення зобов`язань за кредитним договором, використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Посилання позивача в цій частині доводів на рішення Полтавського районного суду Полтавської області в справі № 545/2040/20 таким доказом бути не може, в зв`язку з відсутністю преюдиційності до справи, що переглядається, та в зв`язку з визнанням цього рішення нечинним.

Апеляційним судом відхиляються як неспроможні доводи апеляційної скарги, яким було надано належної оцінки судом першої інстанції, щодо відсутності у ФК Авістар та ФК Гефест при укладанні договорів, предметом яких були валютні цінності, індивідуальних ліцензій НБУ на використання іноземної валюти, з огляду на те, що набуття права вимоги за кредитним договором в порядку укладення договору відступлення права вимоги в порядку ст. 656 ЦК України, як і прийняття в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором іноземної валюти від боржника, а також виконання самим боржником умов кредитного договору, не є фінансовою операцією, а відтак доводи апеляційної скарги в наведеній частині не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому судом першої інстанції встановлено і дані обставини не спростовані позивачем в апеляційній скарзі, що оспорювані договори укладені з додержанням форми, змісту та суб єктного складу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки наявні в матеріалах справи докази в своїй сукупності свідчать, що при укладенні оспорюваних позивачем договорів про відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року, купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року, за якими відступлено право вимоги за кредитними договорами від 30 листопада 2006 року та від 17 вересня 2007 року, сторони досягли згоди щодо всіх їх істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржників, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що позивач не спростував.

При цьому доводи апеляційної скарги, що в момент укладення оскаржуваного договору від 31 липня 2007 року, укладеного між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ФК Авістар сторонами не було здійснено оплату вартості прав вимоги і тому він є недійсним, спростовуються наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 581 від 31 липня 2017 року, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» здійснено сплату 20100 грн. на користь ПАТ «Комерційний індустріальний банк», призначення платежу «Оплата згідно договору про відступлення права вимоги, позичальник ОСОБА_1 від 31 липня 2017 року» (а. с. 29 т. 2).

Доводи апеляційної скарги, що зазначене платіжне доручення є сфальсифікованим, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами, є припущеннями позивача і не приймаються апеляційним судом.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що на а. с. 19, 30 т. 2 знаходиться копія платіжного доручення № 193 від 19 грудня 2019 року про сплату ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» 1 409 802,86 грн. з призначенням платежу «оплата договору відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року».

Апеляційний суд також не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що оскаржувані договори є недійсними, тому що закріплюють неіснуючі суми заборгованості, які суперечать чинним рішенням судів, виходячи з наступного.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Також апеляційним судом враховується правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

Водночас не слід ототожнювати дійсність вимоги лише з розміром боргу за договором, відносно якого така вимога відступається, що є помилковим.

Насамперед при визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.

Обов`язковим аспектом щодо дійсності вимоги є підставність виникнення вимоги (стаття 11 ЦК України), як елементу зобов`язального правовідношення (стаття 502 ЦК України) на момент відступлення та підтвердження вимоги відповідними доказами. Дійсною для передачі також є вимога, яка виникла, але строк виконання цієї вимоги ще не настав.

При укладенні кредитного договору від 17 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» погодили їх істотні умови, недійсним у встановленому порядку договір не визнавався та не містить умов щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди будь-якої зі сторін цього договору.

Довідку про відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором позивачем не надано.

Докази повного виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в справі № 363/505/15-ц, яким з позивача на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2006 року, позивачем суду також надано не було.

Натомість, в позовній заяві ОСОБА_1 визнавав, що станом на день звернення з позовом виконує зобов`язання за даним кредитним договором в межах виконавчого провадження.

Враховуючи, що позивач не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.

Наведене у сукупності надає підстави для висновку про помилковість доводів позивача щодо недійсності договору про відступлення вимоги з огляду на розмір боргу за кредитними договорами, право вимоги за яким відступається, оскільки визначення дійсності вимоги пов`язане з іншими критеріями, про що зазначалося вище.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 953/1232/20 (провадження № 61-8046св21), що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на його зміст зобов`язального правовідношення, а відтак права боржника щодо нового кредитора залишаються такими, як і його права щодо первісного кредитора. У разі заміни кредитора законодавчо передбачено способи захисту інтересів як боржника (стаття 518 ЦК України), якому надається право висувати проти вимоги нового кредитора ті ж самі заперечення, які він мав проти первісного кредитора (наприклад зустрічні вимоги до первісного кредитора, заперечення, пов`язані із простроченням первісного кредитора, наявністю обставин непереборної сили тощо), так і нового кредитора (стаття 519 ЦК України), перед яким старий кредитор буде відповідати у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги. Тобто відповідальність старого кредитора може настати, якщо передана вимога є недійсною внаслідок припинення первісного зобов`язання (виконанням, неможливістю виконання тощо) або в разі визнання недійсним правочину, який був підставою виникнення первісного зобов`язання.

Сам по собі факт укладення договору відступлення не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням.

Таким чином, з аналізу вказаних правових висновків вбачається, що укладення відповідачами договорів відступлення, в яких зазначено суми заборгованості, з якими позивач не погоджується, саме по собі не порушує його прав та законних інтересів.

Апеляційний суд також враховує, що договір про відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року, яким відступлене право вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Комерційний індустріальний банк», в якому вперше відображено розмір заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором, в подальшому відображений у наступних договорах відступлення прав вимоги, позивачем оскаржено не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що нові кредитори не надіслав повідомлення боржнику про відступлення права вимоги, апеляційний суд відхиляє, оскільки тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції не встановив будь-яких порушень прав чи інтересів позивача, який не є стороною договорів відступлення прав вимоги та договорів купівлі-продажу майнових прав. Договори не впливають безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів внаслідок укладення оспорюваних договорів та не довів, що в результаті визнання таких договорів недійсними його права будуть захищені та відновлені.

Апеляційний суд враховує, що в позові ОСОБА_1 посилався на те, що особи, яким за оспорюваними договорами перейшло право вимоги, погрожують йому незаконно відібрати належне йому та його родичам майно, однак будь-яких доказів на підтвердження цих обставин ним надано не було.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було вирішено питання про збільшення позовних вимог, з огляду на те, що судом відкрито провадження в справі ухвалою від 13 серпня 2020 року вже після подання заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 04 серпня 2020 року, копії якої ним самостійно направлені іншим учасникам справи, про що надано відповідні докази, і ухвали про повернення такої заяви ОСОБА_1 судом першої інстанції не постановлено.

Таким чином, відмовляючи в позові в повному обсязі, судом першої інстанції розглянуто всі вимоги ОСОБА_1 з урахуванням їх збільшення.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив документи та докази, надані ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», на предмет допустимості та дотримання процесуальних строків на подання доказів.

Відповідно до ст. 83, 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Апеляційний суд враховує, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року відкрито провадження в даній справі та встановлено відповідачам строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, разом з тим, докази вручення ухвали про відкриття провадження ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» в матеріалах справи відсутні, відтак із доказів, наявних в матеріалах справи, не можна дійти висновку про порушення відповідачем процесуальних строків для подання доказів.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) сформував правовий висновок, відповідно до якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги щодо подання відзиву відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» неповноважним представником, з посиланням на те, що в ордері адвоката не зазначено назви конкретного судового органу.

Вказівка в ордері у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» про те, що правова допомога надається у судах всіх інстанцій є достатнім та необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнту та представляти його інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб`єктної юрисдикції судів.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 361/4347/17, підтриманого в подальшому постановою Верховного Суду від 03 серпня 2020 року в справі № 428/3851/19 (провадження № 61-2455св20).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.