єдиний унікальний номер справи 531/601/22
номер провадження 2/531/275/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року м.Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі

головуючого судді - Черняєвої Т.М.

за участі секретаря Сімоненко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у її власності знаходиться будинок по АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрована, але не проживали та не проживають її сестра ОСОБА_2 та племінник ОСОБА_3 , місце перебування якої на даний час не відомо. Добровільно знятися із реєстрації вони не бажають, у зв`язку з чим позивач несе додаткові витрати на утримання квартири по сплаті комунальних послуг, тому вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі та не заперечували проти задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Шубою А.Ф., належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_2 (а.с.11), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №31735664 від 26.12.2014 року (а.с.12-13).

Згідно довідки Виконавчого комітету Ланнівської сільської ради №76 від 23.02.2022 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 , сестра ОСОБА_2 та племінник ОСОБА_3 (а.с.14).

Далі встановлено, що актом обстеження від 24.03.2022 року, складеного депутатом Ланнівської сільської ради Полтавського району Полтавської області восьмого скликання ОСОБА_7 та підписано сусідами ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , зафіксовано, що у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_2 фактично не проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.15).

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_2 , її сестри та племінника, які понад сім років не проживають у будинку та не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та враховуючи визнання позову відповідачами, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідачі є родичами позивачки, але не проживали і не проживають в спірному будинку, не ведуть нарівні із позивачкою як власником будинку спільне господарство. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263 265 ЦПК України, ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі по 496,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 5324 від 10.08.2018 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Т.М.Черняєва