Провадження № 2/369/2053/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21.02.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» Центр Фінансових рішень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» Центр Фінансових рішень» (далі - позивач) звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 150 920,44 грн заборгованості за кредитним договором № 761684415 від 24.02.2015 року.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 761684415 від 24.02.2015 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2021 року відкрито позовне провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.11.2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Заперечення проти позову мотивовані тим, що позивач не надав належного та допустимого доказу того що відповідачу не надавалися для ознайомлення, та вона не підписувала жодних Умов кредитування, що підтверджується відсутністю на Умовах кредитування, що були додані до позовної заяви, підпису відповідачки. А кредитний договір, який підписала відповідач був підготовлений позивачем, та надавався до підпису без права вносити будь-які зміни в даний договір.

Матеріали справи не містять підтверджень, що Умови кредитування від ТОВ «ФК «ЦФР», які додані до позовної заяви були надані відповідачу для ознайомлення, та діяли у момент укладання кредитного договору, а також те, що до вказаного документу не вносились зміни.

А отже дані Умови кредитування на які постійно посилається позивач не можуть братися до уваги як належний та допустимий доказ. І дані Умови не створюють для відповідача жодних прав та обов`язків по відношенню до позивача чи кредитного договору.

27.01.2022 року до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, яке задоволено судом.

21.02.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про проведення розгляду справи без відповідача та його представника, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони у судове засідання 21.02.2022 року не з`явилися.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» Центр Фінансових рішень» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № 761684415, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредиту у розмірі 93 650 грн строком на 48 місяців на будь-які законні цілі, на умовах, обумовлених договором, а позичальник зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати процентну ставку за користування кредитом відповідно до Додатку до кредитного договору від 24.02.2015 року № 761684415, який є невід`ємною частиною договору.

Позивач зазначає, що своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 01.04.2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» Центр Фінансових рішень» становить 150 920,44 грн, що складається із: - 10 588,62 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту; - 22 322,71 грн простроченої заборгованості за річними процентами; - 71 184,11 грн простроченої заборгованості за щомісячними процентами; - 46 825 грн заборгованості за штрафом/пенею.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановив, що позивач як на підтвердження факту надання кредиту посилається на платіжне доручення №156423230 від 24.02.2015 року на суму 90 000,00 грн. Однак, на наданому позивачем платіжному дорученні відсутня відмітка банку про проведення даної операції, а отже дане платіжне доручення не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження факту надання кредитних коштів відповідачу. Також відповідно до умов кредитного договору № 761684415 позивач повинен надати кредитні кошти шляхом «перерахування на рахунок позичальника», однак як видно з наданого платіжного доручення оплата здійснювалася на рахунок ТАС КОМЕС БАНК.

Що стосується факту сплати позивачем коштів у сумі 1 850,00 грн. та у сумі 1 800,00 грн., то позивач взагалі не надав платіжного доручення про сплату даних коштів. А наданий позивачем «Витяг з реєстру сплачених страховок ЗАТ СК «ТАС» за 25.02.2015 р. у сумі 1 850,00 грн.» не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом, оскільки даний витяг зроблено виключно позивачем з не зрозуміло якого реєстру, і закон не передбачає такого документу як спосіб підтвердження факту оплати. Тобто позивач надав документ який не може підтвердити факт оплати, оскільки факт оплати може бути підтверджений тільки первинними документами з відміткою банку про проведення банківської операції. Те саме стосується і бухгалтерської довідки на суму 1 800,00 грн. на яку посилається позивач.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що невід`ємною частиною кредитного договору № є Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», редакція від 25.07.2014 р., затверджені Наказом Генерального директора ТОВ «ФК «ЦФР» Мелеш К.В. №13 від 25.07.2014 року (надалі - Умови кредитування) є безпідставними, оскільки на Умовах кредитування, що були додані до позовної заяви, немає підпису відповідача. А кредитний договір, який підписала відповідач був підготовлений позивачем, та надавався до підпису без права вносити будь-які зміни в даний договір.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування від ТОВ «ФК «ЦФР», які додані до позовної заяви взагалі були надані відповідачу для ознайомлення, та діяли у момент укладання кредитного договору, а також те, що до вказаного документу не вносились зміни.

Умови кредитування не можуть розцінюватися як погоджені умови укладеного між сторонами кредитного договору, тому посилання позивача на ці умови не ґрунтується на вимогах закону.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору і необхідності відступу від неї суд не вбачає.

А отже дані Умови кредитування на які посилається позивач не можуть братися до уваги як належний та допустимий доказ. І дані умови не створюють для відповідача жодних прав та обов`язків по відношенню до Позивача чи кредитного договору.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, що ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на підтвердження законності тверджень позивача про те, що відповідач був ознайомлений з Умова отримання кредитів. Водночас ч. 2 ст. 6 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» була включена до даного закону на підставі Законом № 122-IX від 20.09.2019 року, тобто вже після того як було укладено кредитний договір № 761684415 від 24.02.2015 року. А оскільки закон не має зворотної сили, то посилання позивача на дану норму закону є абсолютно безпідставним, та таким що спрямоване на введення суду в оману щодо дійсних обставин справи.

Позивач також посилається на норми Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Оскільки даний закон було прийнято після укладення кредитного договору № 761684415 від 24.02.2015 року, то норми даного закону також не регулюють спірних правовідносин, оскільки закон не має зворотної сили в часі.

Щодо посилання позивача на постанову Вінницького апеляційного суду від 15.09.2021 р. по справі №136/1241/20, то дана постанова не стосується спірних правовідносин та винесена по іншому договору, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 150 920,44 грн заборгованості за кредитним договором № 761684415 від 24.02.2015 року у повному обсязі.

Також відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Враховуючи встановлення судом безпідставності позовних вимог, позовна давність до вимог позивача не підлягає застосуванню.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 263-265, 268, 273, 274, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» Центр Фінансових рішень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 20.04.2022 року.

Суддя А.В. Янченко