ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2791/22 Справа № 205/5103/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 27 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_2 , на умовах і в порядку, передбачених даним Договором.

Так, позивач належним чином виконав умови договору оренди, тоді як відповідач порушує їх, кошти за користування квартирою та за спожиті комунальні послуги вчасно не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка складається із: заборгованості за договором оренди квартири від 27 грудня 2016 року у розмірі 48 000 грн та сплачених коштів за комунальні послуги у розмірі 9 619 грн 17 коп.

Водночас, позивач зазначив, що за час проживання у вказаній квартирі відповідач фактично зіпсував її житловий стан шляхом пошкодження умивальника у ванній кімнаті, а також змішувача, сифону раковини та шпалер у житловій кімнаті, чим завдав матеріальних збитків у розмірі 40 331 грн 19 коп.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за орендною платою найму житла у розмірі 44 000 грн, а також, понесені нею витрати на сплату комунальних послуг у розмірі 6 845 грн 17 коп, матеріальні збитки у розмірі 40 331 грн 19 коп, 20% штрафу у розмірі 8 800 грн, витрати від інфляції у розмірі 4 607 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на її користь заборгованість за орендною платою найму житла у розмірі 44 000 грн, понесені витрати на сплату комунальних послуг у розмірі 6 845 грн 17 коп, матеріальні збитки у розмірі 40 331 грн 19 коп, 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн та витрати від інфляції у розмірі 4 607 грн, а всього у розмірі 96 944 грн 36 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Позивач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири серії ВЕЕ №879859 від 23 березня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2951 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. (а.с. 36 том 1).

Судом також встановлено, що з грудня 2016 року по грудень 2017 року ОСОБА_1 фактично користувався вказаною квартирою, використовуючи її для власного проживання.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що обидві сторони визнали факт існування договірних зобов`язань, предметом яких є оплатне користування квартирою АДРЕСА_2 із встановленим розміром орендної плати у розмірі 4 000 грн щомісячно, а тому дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як передбачено положеннями ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно положень ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно положень ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що позивач не підтвердив факту укладання між ними спірного Договору оренди квартири від 27 грудня 2016 року, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення даної позовної заяви в частині стягнення орендної плати.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Положеннями ч.1 ст.759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до положень ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Положеннями ч.1 ст.810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.3 ст.815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить, що істотними умовами договору найму є погодження сторонами предмету договору (об`єкту, який передається в найм), строку його дії та розміру плати. За таких обставин передумовою визнання судом дійсності умов укладеного договору найму є встановлення обставин, які свідчать що сторони досягли згоди по тих умовах, про які заявлено в позовній вимозі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження існування зобов`язань між сторонами щодо сплати щомісячної орендної плати за користування вказаною квартирою, з боку позивача було представлено суду копію Договору оренди квартири № б/н від 27 грудня 2016 року.

Згідно п.4.1. вищевказаного Договору розмір щомісячної плати складає 4 000 грн.

Згідно п.4.5. Договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати, при цьому, п.4.6. Договору передбачено, що усі витрати за комунальними послугами, телефонами, інтернетом сплачується Орендарем окремо.

Водночас, зі змісту показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , судом першої інстанції було встановлено, що саме ОСОБА_1 з грудня 2016 року по грудень 2017 року користувався зазначеною вище квартирою, здійснюючи розрахунки з позивачем за користування нею та сплату комунальних послуг, однак, з січня 2017 року відповідач фактично перестав здійснювати такі платежі, після чого, у грудні 2017 року, залишив таке приміщення у незадовільному, пошкодженому стані та позивач була вимушена робити за власний кошт відновлювальний ремонт.

У своєму відзиві на позов відповідач стверджував про те, що він дійсно сплачував грошові кошти за користування квартирою у розмірі 4 000 грн щомісячно, включаючи комунальні послуги, але на підставі іншого договору, що був укладений між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_6 .

При цьому, скаржником, на підтвердження своїх доводів щодо існування саме такого договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_6 , а також сплати ним вказаної орендної плати у її повному розмірі, ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції будь-яких доказів надано не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за орендною платою найму житла у розмірі 44 000 грн, оскільки відповідачем не було надано будь-яких доказів, які б відповідали встановленим процесуальним законом критеріям достатності, допустимості та належності, на підтвердження проведення розрахунків із позивачем за користування вказаною квартирою у період з січня по грудень 2017 року або ж факту існування договірних відносин саме між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а також факту сплати орендної плати у розмірі, визнаному стороною відповідача, 4 000 грн щомісячно за користування вказаним житловим приміщенням, й існування обставини того, що договором оренди не передбачався обов`язок сплати наймачем комунальних послуг.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , понесених нею витрат на сплату комунальних послуг у розмірі 6 845 грн 17 коп, адже, на підтвердження сплати комунальних послуг по адресі розташування об`єкту оренди, за період користування квартирою відповідачем, а саме з січня по грудень 2017 року, позивачем до суду було надано оригінали платіжних квитанцій на загальну суму 6 845 грн 17 коп, тоді як, у відповідності до ч.3 ст.815 ЦК України, відповідач, як наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані ОСОБА_2 до суду першої інстанції документи не є належними, допустимими та достатніми доказами понесених нею матеріальних збитків, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перелаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Таким чином, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14.

Згідно розрахунку (калькуляції) ремонтно-будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , що є додатком до договору підряду №15 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Нота Бене», вартість ремонтних робіт 40 331 грн (т.1 а.с. 41).

Факт виконання вказаних ремонтно-будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується актом виконаних робіт від 05 березня 2018 року.

Водночас, скаржником не спростовано за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів відсутності його вини у заподіянні зазначеної шкоди.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що заперечуючи проти розміру завданої шкоди, апелянт, в обґрунтування своїх заперечень та доводів, не надав будь-яких власних розрахунків, калькуляцій або експертних висновків, підготовлених для подання до суду.

Отже, оскільки в ході розгляду справи по суті було встановлено обставини погіршення стану квартири АДРЕСА_2 , за час мешкання в ній відповідача, при цьому, позивач власним коштом усувала такі недоліки шляхом проведення ремонтних робіт на загальну суму 40 331 грн, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат від інфляції у розмірі 4 607 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 161 грн та 20% штрафу у розмірі 8 800 грн від простроченої суми заборгованості, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) та приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Так, судом першої інстанції було встановлено невиконане відповідачем зобов`язання щодо сплати орендної плати за найм житла у розмірі 44 000 грн, а тому, зважаючи на вищевикладене, в даному випадку вимоги про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних збитків у розмірі 4 607 грн та 3 % річних у розмірі 1 161 грн є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають до задоволення, тоді як стягнення штрафу у розмірі 8 800 грн від простроченої суми заборгованості не передбачено законом, а позивачем не доведено суду обставину того, що між сторонами було погоджено таку штрафну санкцію, у зв`язку з чим, така вимога не підлягає до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова