Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1805/21

Провадження № 2/126/123/2022

"18" квітня 2022 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Хмель Р. В.

зі секретарем Дідківською В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася в суд з даною заявою, в якій просить ухвалити рішення суду, яким надати ОСОБА_2 , дозвіл на виїзд ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , без дозволу (без згоди)та супроводу батька дитини, ОСОБА_6 , на строк 4 роки.

Позов обгрунтовує тим, що 21.08.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року було розірвано.сторони є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірванню шлюбу залишилися проживати разом з позивачкою.

З моменту розлучення, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та забезпеченні дітей, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі в житті сина та доньки не бере. рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 25.05.2015 року було ухвалено стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання двох дітей, проте він ухиляється від їх сплати внаслідок чого наявна заборгованість. Позивачка останні пів року самостійно несе усі витрати по утриманню дітей. Позивач проживає в країні ОСОБА_8 , у зв`язку з чим хоче аби її діти проживали разом з нею, так як там в неї є можливість забезпечити повноцінний розвиток дітей. Позивач в країні Польща може забезпечити дітей достойним рівнем життя, матеріальним утриманням, а також житлом.

З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, проте відповідач не відповідає на дзвінки, відкрито ігнорує всі її прохання надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, що і стало причиною звернення її до суду даним позовом до суду.

Дана позовна заява надійшла до суду 13.08.2021 року та відповідно до автоматизованого розподілу судових справ між суддями була передана на розгляд судді Хмель Р.В.. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 16.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 18.04.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника, адвоката Мельник А.С. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Судом встановлено, що рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було розірвано шлюб, зареєстрований 01.08.2010 року, після чого позивачці присвоїно дошлюне прізвище " ОСОБА_9 ".

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Маньківської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Шумилів Бершадського району Вінницької області, про що 11.06.2012 року складено відповідний актовий запис № 16. У свідоцтві про народження батьками записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_7 (а. с. 32).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Маньківської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шумилів Бершадського району Вінницької області, про що 05.09.2013 року складено відповідний актовий запис № 14. У свідоцтві про народження батьками записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_7 (а. с. 39).

Згідно довідки про неотримання аліментів №113 від 14.05.2021 року, ОСОБА_2 , проживає в с. Шумилів та не отримаує алміентів від відповідача за період з 01.11.2020 по 30.04.2021 року, згідно з виконавчим листом 126/1717/15-ц, який видано 02.07.2015 року Бершадським районним судом Вінницької області про стягнення аліментів на уримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 19)

Згідно договору оренди житлової квартири укладеного 30.07.2021 року в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 на необмежений час винаймає квартиру у Єжи опенховського, який проживає за адресою, АДРЕСА_2 . (а.с.36)

Згідно трудового договору, укладеного 15.05.2021 року між ОСОБА_2 та групою "Лердант Сп. з о.о." , позивачка прийнята на посаду монтера меблів. (а.с.33)

Згідно наявного в матеріалах доручення від 01.06.2021 року Товариством "Лердант Сп. з о.о." доручено ОСОБА_2 дії, пов`язані з роботою фізичного працівника у період з 02.06.2021 року на необмежений час, за виконання яких вона отримає винагороду у розмірі 18.30 злотих брутто за годину роботи виконаного доручення. (а.с. 34-35)

Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положенням статей 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Аналогічна правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 712/10623/17 (провадження 14-244св18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує, висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом

Змістом абзацу 3 частини 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому згідно частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно частин 1, 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дітей усім необхідним, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач та його представник, як на підставу для задоволення позовних вимог, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 4, 10, 12, 263, 265, 280 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон задовольнити.

Надати ОСОБА_2 дозвіл на виїзд дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без дозволу (без згоди) та супроводу батька дітей ОСОБА_3 , на строк 4 роки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Р. В. Хмель