Справа № 462/7981/20 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/380/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, стягнення відсотків річних,

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом, і з врахуванням уточнених позовних просила стягнути з відповідача на її користь 3 проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 585,59 доларів США та 52 грн 90 коп., а також судові витрати у сумі 3 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що між нею та відповідачем були укладені депозитні договори: № SAMDN4545 Стандарт від 30 травня 2013 року, № SAMDN4310 Приват-вклад, 12 мес. від 07 серпня 2012 року, № SAMDN7920 Стандарт від 03 вересня 2013 року; № SAMDN5352 Стандарт від 16 вересня 2013 року, та договори за банківськими картками. У зв`язку з тим, що відповідачем було відмовлено їй у поверненні коштів, вона звернулась до суду з позовом про розірвання договорів та стягнення коштів. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, даний позов було задоволено, вищевказані договори розірвано та стягнуто на її користь кошти у сумі 422,44 долари США, 663,96 доларів США, 6 525,21 доларів США, 31 511,89 доларів США, 155,15 доларів США, 866, 35 грн. та 4 413,26 доларів США, а всього стягнуто 43 691,61 доларів США та 866,35 грн. Рішення суду було частково виконане відповідачем лише 02 червня 2020 року та виплачено їй 1 136 638,60 грн., що еквівалентно 42 363,75 доларів США та 866,35 грн. Вважає, що через прострочення виконання зобов`язання відповідач зобов`язаний сплатити їй 3% річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 21 травня 2018 роки (дати набрання законної сили рішенням Залізничного районного суду м. Львова) по 02 червня 2020 року, тобто за 743 календарні дні.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 2 585 доларів 59 центів США та 52 грн 76 коп., а також 3 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто із Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" в дохід держави судовий збір у сумі 908 грн 00 коп.

03 лютого 2022 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити нове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірного обраховано період за який стягнуто відсотки річних. З цього період слід виключити час, на який Верховним Судом було зупинено виконання рішення суду про стягнення з відповідача депозиту (справа № 462/8342/15), а також відсотки річних безпідставно нараховано до 02 червня 2020 року, у той час, як сума за виконавчим документом списана з відповідача органом ДВС 02 квітня 2020 року. За орієнтовними розрахунками відповідача до стягнення підлягає сума 403,90 дол. США та 8,25 гр28 квітня 2022 рокун. Не погоджується із розміром стягнутих місцевим судом витрат на правничу допомогу, вважає його необґрунтованим та недоведеним.

У квітні 2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Прокіпчук Орисею Богданівною, в якому міститься прохання залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції, та безпідставністю доводів апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів та стягнення суми боргу задоволено.

Розірвано укладені між банком та позивачем:

- договір від 30 травня 2013 року № SAMDN4545 «Стандарт», стягнуто з банку на користь позивача 422,14 доларів США, що становить 10 973,62 грн;

- договір від 07 серпня 2012 року № SAMDN4310 «Приват-вклад, 12 мес», стягнуто з банку на користь позивача 663,96 доларів США, що становить 17 259,78 грн;

- договір від 03 вересня 2013 року № SAMDN7920 «Стандарт», стягнуто з банку на користь позивача 6 525,21 доларів США, що становить 169 624,22 грн;

- договір від 16 вересня 2013 року № SAMDN5352 «Стандарт», стягнуто з банку на користь позивача 31 511,89 доларів США, що становить 819 158,26 грн;

- договір за банківською карткою № НОМЕР_1 , стягнуто з банку на користь позивача 155,15 доларів США, що становить 4 033,16 грн;

- договір за банківською карткою № НОМЕР_2 , стягнуто з банку на користь позивача 866,35 грн;

- договір за банківською карткою № НОМЕР_3 , стягнуто з банку на користь позивача 4 413,26 доларів США, що становить 114 723,63 грн.

Стягнуто загальну суму 43 691,61 доларів США, що еквівалентно 1 136 638 грн 60 коп. та 866 грн 35 коп.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ АБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року без змін.

На підставі касаційної скарги ПАТ АБ "ПриватБанк" Верховний суд України ухвалою від 25 червня 2018 року відкрив касаційне провадження та зупинив виконання рішення суду до завершення розгляду касаційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 09 січня 2020 року касаційна скарга залишена без задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року та постанова Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року залишені без змін, поновлено виконання рішення суду першої інтсанції.

Також судом встановлено, що в порядку примусового виконання судового рішення Печерським районним відділом ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з АТ КБ "ПриватБанк" за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року по справі № 462/8342/15-ц стягнуто кошти в національній валюті України на загальну суму 1 136 638 грн 60 коп.

Згідно із випискою АТ "Кредобанк" від 25 листопада 2020 року, вищевказані кошти зараховані на рахунок позивача 02 червня 2020 року.

Вказані обставини учасниками справи не заперечуються.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Не позбавляється цього права кредитор і у разі зупинення судом касаційної інстанції виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії в порядку та на умовах, передбачених процесуальним законом, крім випадку скасування касаційним судом судових рішень попередніх інстанцій, та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), які на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги про необхідність виключення із періоду розрахунку відсотків річних, часу зупинення виконання судового рішення у справі № 462/8342/15 ґрунтуються на невірному тлумачення норм матеріального права, і тому колегією суддів відхиляються.

З урахуванням положень пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" згідно з якими моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що рішення суду у справі № 462/8342/15 виконано відповідачем 02 квітня 2020 року, а не 01 червня 2020 року. Отже, відсотки річних правомірно обраховано до 01 червня 2020 року.

Щодо цих доводів скарги, колегія суддів звертає увагу особи, яка її подала, що у разі несвоєчасного перерахування стягувачу органом ДВС коштів, стягнутих з боржника, останній вправі захисти своє право у спірних відносинах шляхом подачі скарги у порядку, передбаченому процесуальним законом, проте за таких обставин не можуть бути порушені право кредитора на належне виконання зобов`язання, простроченого боржником.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач в суді першої інстанції не подавав клопотання про зменшення заявлених представником позивача Прокіпчук О.Б. до відшкодування витрат на правничу допомогу, не спростував їх розмір та не довів неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині четвертій статті 137 ЦПК України, що унеможливлює вирішення судом апеляційної інстанції з власної ініціативи або на підставі відповідних доводів апеляційної скарги питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони, вчинених в суді першої інстанції.

Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують. А відтак, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич