Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 495/2643/17
провадження № 61-9325св21
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року, первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє від себе особисто та від імені неповнолітньої дитини, разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 .

Суди виходили з того, що відповідачі за первісним позовом не надали належні докази правомірності їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 , відтак вони, проживаючи у спірній квартирі, порушують право власності позивача як її співвласника на законне володіння та користування належним їй житлом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 залишив без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду 05 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення залишив без змін.

Колегія суддів Верховного Суду виходила з того, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , якою без відповідних правових підстав користуються відповідачі, які не є членами сім`ї позивача та у добровільному порядку не звільняють вказане приміщення, а тому суди дійшли правильного висновку про усунення позивачу перешкод у користуванні належним їй майном та виселення відповідачів із вказаної квартири.

Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У цій справі судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 28 лютого 2000 року, виданим органом приватизації державного житлового фонду державного колективного підприємства «Управління курортом смт Сергіївка», належить у рівних долях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

З акта від 11 грудня 2017 року № 1722, складеного майстром житлового фонду КПЖКХ ОСОБА_10 , депутатом будинку № 4 на вулиці Шкільній ОСОБА_11 та майстром дільниці благоустрою ОСОБА_12 , під час опитування сусідів і обстеження жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 видно, що в спірній квартирі з 2000 до 2017 року постійно проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Встановлені у цій справі судами обставини вказують на те, що відповідачі правомірно, за згодою співвласника квартири - матері позивачки ОСОБА_7 , вселились у спірне житло та проживають у ньому, зокрема, на час ухвалення судами рішень більше двадцяти років, утримують його, сплачують комунальні послуги тощо, про що весь цей час власники квартири не заперечували.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

З врахуванням часу проживання відповідачів у спірних приміщеннях є підстави стверджувати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначені приміщення є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Відсутність договору оренди чи житлового найму само по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачами більше 20 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 463/1490/18 (провадження № 61-22583св19) відмовивши у задоволенні позову про виселення.

Мотивуючи власну постанову у цій справі, колегія суддів Верховного Суду правильно вказала, що виселення осіб з житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у цій справі легітимна мета виселення та пропорційність втручання у право відповідачів на житло досліджено не було. Суди не встановили чи мають відповідачі інше житло, чи не будуть в разі ухвалення цього рішення виселені на вулицю та стануть безхатченками, та чи має позивач інше житло, з огляду на те що всі ці роки проживала в іншому місці.

Крім того, суди допустили порушення прав дитини ОСОБА_5 виселивши її, при цьому не залучивши в якості співвідповідача. Не було залучено до участі у справі для надання висновку і відповідний орган опіки та піклування всупереч статті 19 СК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягали скасуванню з направленням справи на новий розгляд для встановлення обставин що мають важливе значення для її вирішення та забезпечення прав всіх сторін спору.

Суддя А. Ю. Зайцев