Справа № 342/1025/21
Провадження № 2/342/176/2022
19 квітня 2022 року м. Городенка
Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді Гайдич Р.М.
секретаря судового засідання Сьомкайло І-М.І.,
представника позивача - адвоката Яремчук М.Є.
представника відповідачів адвоката Жарського Т.В.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Фреїшин В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городенка справу за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т.Г. Шевченка до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької Уляни Михайлівни про визнання договору недійсним та скасування запису про речове право,
В С Т А Н О В И В:
Стислий виклад позиції позивача.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 19.04.2022 не здійснюється.
Вислухавши представників учасників справи, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.
Фактичні обставини, встановлені судом.
ОСОБА_4 був власником земельної ділянки 1,17 га. на підставі державного акту ІФ №081078 від 05.08.2009, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в урочищі «Австрійський цвинтар» на території колишньої Тишківської сільської ради Городенківського району. (т.1 а.с. 20).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадкоємцем, після його смерті, стала відповідачка ОСОБА_2 яка 28.04.2020 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с. 22). До спадкоємця ОСОБА_2 , після прийняття спадщини, відповідно до норм чинного законодавства, перейшли всі права та обов`язки спадкодавця ОСОБА_4
ОСОБА_4 , а пізніше відповідачка ОСОБА_2 , отримували від СВК ім.Шевченка орендну плату згідно договору укладеного між СВК ім. Шевченка та ОСОБА_4 , що підтверджується даними платіжних відомостей (т.1 а.с. 235-238). Що не було ніким спростовано під час розгляду справи та підтверджує факт обізнаності ОСОБА_2 про користування СВК ім.Шевченка, на підставі договору оренди, спірною земельною ділянкою, зокрема після смерті ОСОБА_4
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Згідно зі ст.ст. 626, 629, 638 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 4 ст. 124 ЗК України (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) передбачалось, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи ( стаття 3, 4 Закону). Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.
Згідно ст.ст. 125, 126 ч. 5 ЗК України (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Даних вимог законодавства дотримались сторони договору оренди землі ОСОБА_4 та СВК ім. Шевченка укладаючи договір 25.12.2012 року. Що не було спростовано належними та допустимими доказами учасниками справи.
Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що договір оренди землі від 25.12.2012 між позивачем та ОСОБА_4 укладений і зареєстрований відповідно до вимог чинного на той час законодавства, а відтак набрав чинності 25.12.2012 та строк його дії закінчується 25.12.2027 року.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).
Відповідно ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно положень ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закону), права на нерухоме майно та їх обтяжень, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними уразі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та обтяжень.
Діяльність органів державної реєстрації речових прав з 01.01.2013 року регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яким передбачено право державного реєстратора запитувати від органів виконавчої влади відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.
З метою запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку з різними набувачами Державною реєстраційною службою України на адреси начальників реєстраційних служб областей був підготовлений та направлений лист від 06.08.2013 року №2951/05-15-13 «Щодо запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами», за змістом якого державним реєстраторам було доведено до відома про необхідність запитування від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили державну реєстрацію прав оренди землі, які виникли та зареєстровані в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, витребування необхідної інформації (довідок, копій документів тощо), необхідних для реєстрації прав та їх обтяжень про наявність або відсутність зареєстрованих договорів оренди землі у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 року.
Однак, відповідачі, зокрема і державний реєстратор Баліцька У.М., не надала суду належних та допустимих доказів, що під час реєстрації договору оренди від 12.04.2021 ними були здійснені необхідні запити до відповідних органів, з метою перевірки наявності вже зареєстрованих прав на вищезазначену земельну ділянку. Що в свою чергу привело до існування подвійної реєстрації прав оренди земельної ділянки та суттєвого порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту.
Частиною 5 ст.116 ЗК України передбачено правило неможливості передачі в користування земельної ділянки без припинення права попереднього користування, в тому числі і орендаря.
Отже, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам зазначеного вище закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації та призводить до порушення права позивача, як орендаря.
З приводу дійсності укладення договору 25.12.2012 саме між ОСОБА_4 та СВК ім. Шевченка, судова експертиза не призначалась і жоден із учасників справи не просив призначити таку експертизу, як і не надав доказів неправомірності укладеного договору. А представник позивача ствердила, що у них є примірник договору оренди виключно той який вони додали до позовної заяви і їм невідомо звідки взявся примірник, який було надано представнику позивачів не ними. А оригінал договору знаходиться в поліції де в межах кримінального провадження призначено експертизу.
Також, судом критично оцінюються твердження представника відповідачів 1 і 2 про те, що існують сумніви, чи був договір оренди землі укладений між ОСОБА_4 та СВК ім. Шевченка 25.12.2012 взагалі. Оскільки, копія договору оренди земельної ділянки від 25.12.2012 року, що надана позивачем, візуально відрізняється від копії договору яка надана їм на адвокатський запит; що містяться розбіжності у написанні району де розташована земельна ділянка; що міститься посилання на придбання землі через аукціон; що договір укладено в двох примірниках, тощо, так як дані твердження представника відповідачів 1 і 2 є припущеннями та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Ще судом критично оцінюються і твердження представника відповідачів 1 і 2 з приводу правомірності укладення договору оренди землі від 12.04.2021 року та правомірності реєстрації права оренди за відповідачем 2. Оскільки ці твердження спростовано вищенаведеними даними по справі, які було встановлено під час розгляду справи. А надані ним серед іншого відповіді на запити не є підтвердженнями правомірності дій відповідачів 1 і 2 по справі під час укладення договору оренди землі 12.04.2021 року та під час реєстрації права оренди землі. Як і відсутність інформації в реєстратора про існування договору оренди від 25.12.2012 року не є підставою для відмови в позові.
Як вже зазначено вище в рішенні, внаслідок дій відповідачів 1 і 2 було внесено відповідачем 3 запис, без належного з`ясування інформації яка йому необхідна для здійснення реєстрації речового права, що призвело до подвійної реєстрації договорів оренди землі та порушення прав позивача.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що договір оренди землі від 12.04.2021 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсними, оскільки він укладений до закінчення дії договору оренди тієї ж земельної ділянки, укладеного 25.12.2012 між ОСОБА_4 та СВК ім. Шевченка із строком дії до 25.12.2027 року, а відтак позовна вимога до відповідачів 1 і 2, про визнання вказаного договору б/н від 12.04.2021 укладеного між відповідачами 1 ОСОБА_2 і відповідачем 2 ОСОБА_3 , недійсним, підлягає задоволенню. А в частині цієї позовної вимоги до відповідача 3 слід відмовити. Оскільки відповідач 3 - державний реєстратор Баліцька У.М., до котрої також заявлено позов в цій частині, не є належним відповідачем по даній справі.
З приводу заявленої позовної вимоги до відповідачів 1,2,3 про скасування запису про інше речове право, номер запису 41787323, вчинений 28.04.2021 державним реєстратором Баліцькою У.М., слід зазначити наступне.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.
Що стосується вимоги позивача про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, такий спосіб захисту порушених прав позивача передбачався у попередній редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка була чинною до 16 січня 2020 року.
Тобто Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020, законодавець змінив зазначену норму, виключивши з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати.
Саме такий вектор правової визначеності прослідковується у постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19.
Висновки суду за результатами розгляду.
Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога до відповідачів 1 і 2 про визнання договору оренди б/н від 12.04.2021 щодо оренди земельної ділянки недійсним знайшли своє ствердження в судовому засіданні та підлягає до задоволення, а в задоволенні позову в іншій частині, до відповідачів 1 і 2 слід відмовити за безпідставністю. Також слід відмовити в задоволенні позову в цілому до відповідача 3, оскільки даний відповідач не є належним відповідачем по справі.
Інші, наведені учасниками справи доводи в обґрунтування своїх позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
З приводу судових витрат слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За положеннями ч.ч.1,2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2)у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Підставою для відшкодування відповідних судових витрат, в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу, є довіреність або ордер, виданий згідно Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», детальний опис робіт (наданих послуг), а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача та відповідача 3 заявлено клопотання про стягнення з судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді.
В матеріалах справи міститься Договір №1/03-юр про надання правової допомоги від 22.03.2021 укладений між представником позивача та адвокатом Яремчук М.Є. До даного договору між сторонами було укладено додаткову угоду від 02.06.2021 та акт про обсяг наданої допомоги. Адвокатом Яремчук М.Є. було надано ордер на надання правової допомоги СВК ім.Шевченка. Згідно цих документів адвокат Яремчук М.Є., уповноважена представляти інтереси СВК ім.Шевченка в суді. Розмір гонорару визначений ними в розмірі 10 000, 00 грн. та визначено який обсяг правової допомоги має здійснюватись адвокатом під час розгляду справи в суді.
Також в матеріалах справи знаходиться Договір про надання правової допомоги № 02/59/2021 від 22.09.2021 укладений між АО «Вайсмен» та ОСОБА_1 . До договору надано ордер адвоката Фреїшин У.М. про представлення інтересів ОСОБА_1 в суді. В цих документах визначено гонорар в розмірі 5000, 00 грн. та який обсяг правової допомоги має здійснюватись адвокатом під час розгляду справи в суді.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат за надання правничої допомоги позивачу адвокатом Яремчук М.Є., та відповідачу 3 адвокатом Фреїшин В.Я., суд враховує відсутність обґрунтованого належним чином заперечення учасників справи та обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокатів, а відтак неспростованість неспівмірності витрат, які підлягають розподілу між сторонами; загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування, складність справи та виконаних адвокатом робіт; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для учасника справи.
Оскільки позовна заява до відповідачів 1 та 2 задоволена частково, а у задоволенні позову до відповідача 3 відмовлено повністю, то відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката Яремчук М.Є., на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів 1 та 2 повністю в розмірі 10 000 грн. Також підлягають стягненню з позивача на користь відповідача 3 витрати на правничу допомогу надану адвокатом Фреїшин В.Я., в розмірі 5000 грн.
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом було задоволено позов до відповідачів 1 і 2 частково, а до відповідача 3 в задоволенні позову було відмовлено повністю, тому з відповідачів 1 і 2 в рівних частинах на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 2270 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.79-1, 81, 116, 118, 121 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 21, 203, 215, 216, 627, 638, 655, 330, 388 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 83, 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т.Г. Шевченка до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити.
У задоволенні позову до державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької Уляни Михайлівни відмовити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь СВК ім. Т.Г. Шевченка судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270, 00 грн.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь СВК ім. Т.Г. Шевченка витрати за надання правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн.
Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т.Г. Шевченка на користь державного реєстратора Баліцької Уляни Михайлівни Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області витрати за надання правової допомоги в розмірі 5000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Місцезнаходження позивача Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Т.Г. Шевченка - вул.Незалежності, 13 с.Тишківці Коломийського району Івано-Франківської області.

Місце проживання відповідачів:

ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 .

Місцезнаходження відповідача державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької Уляни Михайлівни - вул. Хотимирська, 1 смт. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області.

Суддя: Гайдич Р. М.