Постанова

Іменем України

20 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 495/2643/17

провадження № 61-9325св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за зустрічним позовом:

позивачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року в складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року в складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який є також законним представником неповнолітньої дитини, разом з їх неповнолітньою дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві спільної часткової власності.

В обґрунтування позову зазначала, що у лютому 2017 року їй стало відомо, що її матір ОСОБА_6 на підставі усної домовленості передала в оренду квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 строком на п`ять років. Оскільки строк дії вказаного усного договору сплив, листом від 13березня 2017 року вона як співвласник квартири звернулася до ОСОБА_10 з проханням звільнити займану квартиру, однак відповідь на вказаний лист не отримала.Проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає їй як власнику користуватися нею.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

У травні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили визнати за ними право власності за набувальною давністю у рівних частках по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: № 1 - коридор, № 2 - коридор, № 3 - житлова кімната, № 4 - лоджія, № 5 - кухня, № 6 - ванна, № 7 - туалет, № 8 - кладова, № 9 - житлова кімната, загальною площею 55, 7 кв. м, житловою площею 31, 9 кв. м.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вони на законних підставах відкрито володіють та користуються спірною квартирою з 2000 року, яку у 1999 році ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 . Так як квартира була у непридатному для проживання стані, вони домовились, що ОСОБА_2 заплатить за квартиру 3 200 доларів США, після чого сторони в подальшому укладуть договір купівлі-продажу та посвідчать його. Ними виконаний капітальний ремонт квартири, впродовж усього часу сплачувались комунальні послуги, однак як договір оренди, так і договір купівлі-продажу квартири укладений не був. За весь час проживання у квартирі її власники не приходили до них та не заявляли вимог про звільнення житла.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 просили зустрічний позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року, первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , який діє від себе особисто та від імені неповнолітньої дитини, разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 .

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі за первісним позовом не надали належні докази правомірності їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 , відтак вони, проживаючи у спірній квартирі, порушують право власності позивача як її співвласника на законне володіння та користування належним їй житлом.

Проживаючи у спірній квартирі без належних правових підстав, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не могли не знати, що вона належить на праві власності ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 у рівних частках, тому в них відсутні підстави для набуття права власності на вказане житло за набувальною давністю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просили скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявники посилалися на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначали, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 (провадження № 11-609апп18), від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, від 25 серпня 2020 року у справі № 592/345/17 (провадження № 61-1289св17).

Зазначали, що суди безпідставно не застосували позовну давність при розгляді первісного позову.

ОСОБА_1 спірною квартирою не користувалась з 1997 року, більше 20 років проживає в селі Удобне Білгород-Дністровського району, має інше житло. З 2000 року їх родина проживає у спірній квартирі, вони у ній зареєстровані, іншого житла у них немає.

Суди не врахували, що у 1999 році ОСОБА_2 придбала в ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала у непридатному для життя стані. В подальшому вони за власні кошти здійснили капітальний ремонт квартири.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

01 вересня 2021 року справа № 495/2643/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року зупинено виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_1 , ОСОБА_6 направили відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Межі касаційного перегляду

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду не зверталася, а тому суд касаційної інстанції також не переглядає судові рішення в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_5 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 2000 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду державного колективного підприємства «Управління курортом смт Сергіївка», належить в рівних долях ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Відповідно до акту № 1722 від 11 грудня 2017 року, складеного майстром житлового фонду КПЖКХ ОСОБА_14 , депутатом будинку № 4 на вулиці Шкільній ОСОБА_15 та майстром дільниці благоустрою ОСОБА_16 , під час опитування сусідів і обстеження жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 встановлено, що в даній квартирі з 2000 по 2017 рік постійно проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення осіб з житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, у спірних правовідносинах права позивача, як співвласника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів правомірності їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо придбання у 1999 році ОСОБА_2 у ОСОБА_6 спірної квартири і, як наслідок, щодо набуття права власності на неї.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року в цій справі, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року, було відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю з огляду на те, що проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 без належних правових підстав, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не могли не знати, що вона належить на праві власності ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 у рівних частках.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судові рішення в частині вирішення їх зустрічного позову в касаційному порядку не оскаржили.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6- 2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , якою без відповідних правових підстав користуються відповідачі, які не є членами сім`ї позивача та у добровільному порядку не звільняють вказане приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про усунення позивачу перешкод у користування належним йому майном та виселення відповідачів із вказаної квартири.

Такі висновки суду першої та апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 (провадження № 11-609апп18), від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 592/345/17 (провадження № 61-1289св17), оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведеній справі зроблені за встановлення інших фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги про незастосування позовної давності були предметом оцінки судів попередньої інстанції, які правомірно відхилили їх.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2021 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року було зупинено виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду 05 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов