Справа № 461/4315/18 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/4157/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Дмитришин М.П.,

Типи Г.В., її представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, за участю третьої особи: ОСОБА_3 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з 04 січня 2003 року працювала в Львівському Національному академічному театрі опери та балету імені Соломії Крушельницької, в тому числі з вересня 2007 року на посаді контролера квитків у театрі, наказом генерального директора-художнього керівника Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької № 100-к від 04 травня 2018 року її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, однак трудову книжку вона отримала тільки 10 травня 2018 року, а наказ про звільнення 05 червня 2018 року. Стверджує, що написала заяву про звільнення перебуваючи під психологічним тиском заступника генерального директора театру ОСОБА_4 , який застосовуючи методи шантажу та погроз звільнити її у зв`язку з втратою довіри, змусив її написати вищезазначену заяву. Зазначає, що наступного дня написала заяву про відкликання заяви про звільнення від 04 травня 2018 року та зареєструвала її у приймальній генерального директора, підтвердивши, що її волі на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення не було та заявивши про анулювання попередньої заяви, написаної під тиском та відсутності домовленості сторін щодо припинення трудового договору за угодою сторін. Вказує, що, наказ про її звільнення з роботи не міг бути виданий та підписаний генеральним директором-художнім керівником Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької 04 травня 2018 року, оскільки заява була написана після закінчення робочого дня і генерального директора-художнього керівника театру уже не було на роботі. Вважає, що в результаті незаконного звільнення їй не було нараховано заробітну плату, а тому з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідачем порушено її законні права на працю, що завдало їй моральних страждань, які полягають в тому, що її позбавлено можливості заробляти собі та своїй родині на життя, вона не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй родині, у зв`язку з чим втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, що негативно відобразилося на її здоров`ї. З наведених підстав просить: поновити її на посаді контролера квитків Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької з 05 травня 2018 року; стягнути з Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на її користь середній заробіток в розмірі 3700 грн. за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 травня 2018 року по час поновлення на роботі; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконувача обов`язків генерального директора-художнього керівника Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Митрогана Андрія Миколайовича № 100-к від 04 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді контролера квитків Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької з 05 травня 2018 року.

Стягнуто з Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2018 року по 01 жовтня 2019 року в розмірі 64 935.00 грн.

Стягнуто з Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на користь держави судовий збір в розмірі 704.80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_2 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року оскаржив Львівський Національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що при домовленості між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами, відтак, на відміну від звільнення за власним бажанням, при припиненні трудового договору за угодою сторін, працівник не може без згоди роботодавця в односторонньому порядку відкликати заяву про звільнення. Зазначає, що до винесення наказу про звільнення позивач не відкликала заяву про звільнення її за угодою сторін, така була написана тільки після ознайомлення з наказом про звільнення, однак відсутні докази, що така взагалі подана, оскільки відсутній штамп вхідної кореспонденції та дата прийняття документа, що викликає сумніви щодо подання такої заяви. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт примушування позивача до написання заяви про звільнення, ОСОБА_2 не змогла пояснити в чому полягав на неї психологічний тиск, а суд не взяв до уваги, що такий спростовується показаннями свідків, допитаними в судовому засіданні. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Дмитришин М.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою між позивачем та відповідачем не було, оскільки заява від 04.05.2018 р. була написана під психологічним тиском, а відтак волевиявлення на припинення трудового договору в момент написання заяви про звільнення та видачі оскаржуваного наказу у позивачки не було і 05.05.2018 р. ОСОБА_2 подала заяву про анулювання (відкликання) заяви про припинення договору за угодою сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особо, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтями 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43 КЗпП України.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати:-чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;-чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;-чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу від 03 січня 2003 року № 01к ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду прибиральниці Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, а згодом переведено на посаду конторолера квитків.

Наказом в.о. генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької № 100-к від 04 травня 2018 року ОСОБА_5 звільнено з посади контролера квитків за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Судом також встановлено, що 05 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулася із заявою на ім`я генерального директора художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької про відкликання заяви про звільнення від 04 травня 2018 року, яка, як стверджує позивач, була написана нею під психологічним тиском заступника генерального директора театру Т.Курчика.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржуваним наказом генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької № 100-к від 04 травня 2018 року її звільнено з посади контролера квитків за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, незаконно, оскільки у неї не було волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін, заяву від 04 травня 2018 року про звільнення за угодою сторін написала під психологічним тиском заступника генерального директора, з яким у неї склалися неприязні стосунки, і така заява нею була відкликана.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про незаконність оскаржуваного позивачкою наказу про звільнення, про що свідчить відсутність її волевиявлення на звільнення за угодою сторін, оскільки заява про звільнення була написана нею під психологічним тиском її безпосереднього керівника.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт покликається на наявність у ОСОБА_2 волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін, заперечує встановлену судом першої інстанції обставину, що заява від 04 травня 2018 року про звільнення за угодою сторін написана ОСОБА_2 під психологічним тиском заступника генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_4 .

На думку колегії суддів, такі доводи апелянта є безпідставними та спростовуються наступним.

Судом першої інстанції встановлено і це визнавалося сторонами, що 04 травня 2018 року, ОСОБА_2 , в кабінеті заступника генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_4 , в присутності начальника відділу кадрів ОСОБА_6 , написала заяву про звільнення з роботи з 05 травня 2018 року за угодою сторін, які в суді не заперечували тієї обставини, що були присутні при написанні позивачем заяви про звільнення за угодою сторін.

В суді першої інстанції заступник генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_4 не заперечував, що дійсно мав претензії до роботи ОСОБА_2 , стверджував про те, що не примушував її до написання заяви про звільнення, не вчиняв на неї психологічного тиску, і коли вони в спокійній обстановці в його робочому кабінеті обговорювали робочі питання, позивачка сама прийняла рішення звільнитись.

Зазначені пояснення заступника генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_4 спростовують доводи про те, що намір та бажання звільнитися за угодою сторін виникло у позивачки до спілкування з ОСОБА_4 , до того, як її було викликано в кабінет до ОСОБА_4 для з`ясування робочих питань.

А відтак, судом першої інстанції встановлено, що заява про звільнення за угодою сторін з 05.05.2018 року написана ОСОБА_2 в кабінеті заступника директора Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Т.Курчика, в його присутності та присутності начальника відділу кадрів театру ОСОБА_6 , зміст заяви продиктовано ОСОБА_6 .

На запитання суду апеляційної інстанції про те, чому ОСОБА_2 , маючи намір звільнитись ще до спілкування з ОСОБА_4 , заяву про звільнення від 04.05.2018 року ОСОБА_2 писала в кабінеті заступника генерального директора художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Курчика Т.М. в присутності начальника відділу кадрів театру Галайка Ю., представник пояснила, що ОСОБА_2 не знала, як написати заяву про звільнення, а тому ОСОБА_4 та начальник відділу кадрів театру ОСОБА_6 , який випадково був присутнім в кабінеті заступника генерального директора ОСОБА_4 , допомогли ОСОБА_2 у написанні нею заяви про звільнення.

Разом з тим, як вбачається з пояснень заступника генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_4 , позивач прийняла рішення звільнитись у нього в кабінеті, коли «вони у спокійній обстановці обговорювали робочі питання».

З пояснень ОСОБА_2 в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, яким суди надали віри, вбачається, що вона не мала наміру звільнятися з роботи, писати заяву про звільнення за угодою сторін з 05.05.2018 року, і заява на звільнення була написана нею під психологічним тиском заступника директора театру Т. Курчика, який, маючи претензії щодо неналежного виконання нею трудових обов`язків, погрожував звільнити з ініціативи дирекції театру у зв`язку з втратою довіри.

Поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтверджується наявність конфлікту між ОСОБА_2 та заступником генерального директора Т. Курчиком, який мав до неї претензії щодо неналежного виконання нею своїх обов`язків.

З врахуванням вищенаведеного не можна не погодитись з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що заяву від 04.05.2018 року про звільнення позивачка написала під психологічним тиском генерального директора театру Т. Курчика, боячись бути звільненою у зв`язку з втратою довіри, що свідчить про відсутність у неї волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

На думку колегії суддів не можна вважати волевиявленням на звільнення написання заяви про звільнення під впливом погроз бути звільненим з ініціативи адміністрації за невиконання обов`язків.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, відразу ж на наступний день, 05 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до генерального директора-художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької Вовкуна В.В. із заявою, у якій відкликала свою заяву про звільнення, що була написана 04.05.2018 року, як стверджує позивачка, під морально-психологічним тиском ОСОБА_4 , що також підтверджує відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на звільнення за угодою сторін.

Заперечуючи отримання заяви ОСОБА_2 від 05.05.2018 року про відкликання заяви про звільнення, представник відповідача стверджує про те, що така заява до відповідача не надходила.

Аналізуючи подану позивачкою заяву від 05 травня 2016 року про відкликання заяви від 04 травня 2016року про звільнення за згодою сторін, слід зазначити, що на ній відсутній як вхідний номер, так і дата прийняття, що, як стверджує представник відповідача свідчить про те, що така заява до відповідача не поступала, а відтак керівництву Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької не було відомо про відкликання ОСОБА_2 заяви про звільнення за угодою сторін.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими з огляду на те, що на заяві ОСОБА_2 від 05.05.2018 року саме працівником відповідача, що представником не заперечувалось, проставлено штамп «Вхідна кореспонденція Львівський національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької», який проставивши на заяві ОСОБА_2 штамп «вхідна кореспонденція» повинен був зазначити дату прийняття такої заяви, що свідчить про безвідповідальність такого працівника і спростовує доводи відповідача про те, що заява ОСОБА_2 від 05.05.2018 року про відкликання заяви від 04 травня 2016року про звільнення за згодою сторін, до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької не поступала.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 не могла проставити штамп на своїй заяві.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем до позовної заяви долучено Витяг з наказу Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №100-к від 04 травня 2018 року «Про ОСОБА_7 , ОСОБА_2 » про звільнення ОСОБА_2 , у якому зазначено, що «Витяг вірно з оригіналом», на якому міститься підпис начальника відділу кадрів Ю. Галайко, завірений печаткою відділу кадрів, у якому зазначено, що наказ про звільнення підписаний генеральним директором-художнім керівником В. Вовкуном. (т.1 а. с. 4).

Разом з тим, представником відповідача ОСОБА_10 до відзиву на позовну заяву долучено завірену нею ксерокопію наказу Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №100-к від 04 травня 2018 року «Про ОСОБА_7 , ОСОБА_2 », однак цей наказ підписаний виконуючим обов`язки генерального директора-художнього керівника А. Митроган. (т. 1 а. с. 43).

Тобто, витяг з оскаржуваного наказу №100-к від 04.05.2018 року, завірений начальником відділу кадрів театру, не відповідає ксерокопії цього наказу, у витягу зазначено, що наказ підписав генеральний директор-художній керівник В. Вовкун, а у ксерокопії наказу зазначено, що наказ підписав виконуючий обов`язки генерального директора-художнього керівника А. Митроган.

Представник відповідача не зміг пояснити причину зазначених розбіжностей.

Із заяви ОСОБА_2 про звільнення вбачається, що на ній міститься підпис ОСОБА_11 без візи і без зазначення дати, також міститься резолюція «відділу кадрів до наказу», підпис А. Митрогана, дата написання ним на заяві про звільнення резолюції та проставляння підпису відсутня, що спростовує доводи апелянта про те, що дата звільнення ОСОБА_2 з 05.05.2018 року була погоджена ОСОБА_12 ще 04 травня 2018 року, і що такий наказ було підписано А. Митроганом 04 травня 2018 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували погодження керівництвом театру дати звільнення ОСОБА_2 саме з 05 травня 2018 року.

Те, що резолюція на заяві «відділу кадрів до наказу», на заяві написана ОСОБА_12 і на заяві його підпис, сторонами не заперечувалося,

Вищенаведене викликає сумніви щодо погодження заяви ОСОБА_2 про її звільнення з 05 травня 2018 року саме 04 травня 2018 року і прийняття наказу саме 04 травня 2018 року.

Судом встановлено, і це не заперечувалося відповідачем, що заява на звільнення була написана ОСОБА_2 04 травня 2018 року в кінці робочого дня близько 19 години, після закінчення розмови з заступником генерального директора театру Т. Курчиком, що не заперечується відповідачем.

Як вбачається з ксерокопії наказу Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №100-к від 04 травня 2018 року, долученої представником відповідача, наказ підготовлено провідним інженером з підготовки кадрів У.Пукач, погоджено начальником відділу кадрів Ю. Галайко, начальником юридичного відділу Я. Єндик, погодження безпосереднього керівника Т. Курчика - відсутнє.

З огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів представника відповідача про ненормований робочий день працівників театру, в колегії суддів виникають сумніви щодо їх присутності на робочому місці в період часу, коли керівництвом розглядалася заява і приймалося рішення про звільнення ОСОБА_2 , а відтак щодо тієї обставини, що наказ був підготовлений, завізований зазначеними працівниками та підписаний відразу ж в цей же день 04 травня 2018 року після подання заяви про звільнення, яка була подана, як вірно встановлено судом, після 19.00 год.

Встановлені вищенаведені обставини викликають сумніви у тому, що оспорюваний наказ №100- к від 04 травня 2018 року був прийнятий саме в день написання ОСОБА_2 заяви про звільнення за угодою сторін.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов вірного та обгрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_2 волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін, а відтак її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України суперечить чинному трудовому законодавству, а відтак є незаконним.

У відповідності з ч. 1 ст. 235 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а відтак суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення, скасування оскаржуваного наказу про звільнення №100-к від 04.05.2018 року та поновлення позивача на роботі.

За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованою та такою, що підлягала до задоволення.

При розрахунку суми середнього заробітку, суд першої інстанції врахував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (Порядку), п. 8 Порядку, згідно з яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_2 становить 185 грн. (7400:40=185), час вимушеного прогулу, який на день ухвалення рішення у справі становив 351 день, а відтак вірно розрахував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 64 935, 00 грн. (351 х 185= 64935,00 грн.)

В апеляційній скарзі не наведено доводів на спростування розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського Національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк