Справа № 685/1008/20
Провадження № 2/685/3/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді Самойловича А.П.,

за участі секретаря Казмірчук І.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та

його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 09 квітня 2020 року він виконував роботу по перевезенню вантажним автомобілем DAF XF 105460 з номерним знаком НОМЕР_1 з платформою Broshuis з номерним знаком НОМЕР_2 сільськогосподарської техніки, а саме, колісного трактора John Deere 8530 з державним реєстраційним номером НОМЕР_3 та посівного комплексу Horsch Maestro 24 SW з невідомими йому заводськими та реєстраційними номерами, з с. Редвинці Хмельницького району Хмельницької області в с. Мінакове Путивлівського району Сумської області. Цього ж дня, близько 23 год. 40 хв. в с. Комсомольське Вінницької області під час проїзду під мостом пошкодив посівний комплекс Horsch Maestro 24 SW, який був розташований на платформі. За вказівкою власника автомобіля, яким керував, продовжив свій рух до пункту призначення, де передав вантаж представнику його власника.

В подальшому йому зателефонував ОСОБА_5 , назвався власником пошкодженої сівалки та став вимагати відшкодування значної суми коштів, витрачених на ремонт. З метою мирного врегулювання спору 23 травня 2020 року приїхав в смт Теофіполь, де зустрівся з ОСОБА_5 , який повідомив, що вартість пошкодженого майна ще не встановлена, тому для його особистої впевненості з приводу намірів добровільно відшкодувати шкоду, вказав на необхідність у підписанні угоди про підтвердження цих намірів, з чим погодився.

Усвідомлюючи заподіяння певних ушкоджень внаслідок ДТП, тому не заперечував з приводу відшкодування шкоди, але, на чому наголосив ОСОБА_5 , за умови підтвердження встановленої вартості цих ушкоджень, з чим також погодився і ОСОБА_5 .

Підписавши роздруковані з комп`ютера аркуші з текстом договору на обох його примірниках, передав їх ОСОБА_5 і той заповнив від руки порожні графи, також його підписав та повернув один примірник позивачу.

Ознайомившись з текстом договору, позивач виявив, що це договір позики, а не угода про підтвердження намірів про відшкодування шкоди, як йому повідомляв ОСОБА_5 , при цьому стороною договору був ОСОБА_3 , якого не знає, не бачив і з яким не спілкувався.

Позивачем заявлена вимога визнати цей договір недійсним.

Позовна вимога обґрунтована тим, що позикодавець ОСОБА_3 не приймав участі у складенні та підписанні спірного договору позики, що вказує на відсутність у відповідача вільного волевиявлення на укладення цього правочину.

Позивач посилається і на відсутність свого вільного волевиявлення на укладення договору позики, оскільки бажав укладення угоди про підтвердження намірів на відшкодування збитків та в момент підписання був переконаний, що між ним та ОСОБА_5 укладається саме угода про підтвердження намірів.

Також позивач вказує на те, що жодних коштів або речей від не отримував, а підтвердженням відсутності у нього намірів та вільного волевиявлення на отримання у борг грошових коштів від ОСОБА_3 та від ОСОБА_5 , оскільки наслідки ДТП 09 квітня 2020 року, які були предметом судового розгляду Летичівським районним судом у справі про адміністративне правопорушення, самі по собі вказують на наявність можливих зобов`язань з відшкодування шкоди, розмір яких встановлюється, що за своїм змістом є відмінним та не стосується ніяких позикових зобов`язань, а в сукупності обставин, вказують на недійсність оспорюваного правочину.

В ході судового розгляду позивач свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що домовився з ОСОБА_6 , який має у власності вантажний автомобіль з причепом, що він буде платити кошти йому як водію за перевезення вантажу, а саме, по 4 грн./км за рух з вантажем та по 2 грн./км за рух порожняком, хоча ніяких трудових угод з ним не укладав та сам не є приватним підприємцем.

Автомобіль ОСОБА_7 розташований був у смт Базалія Теофіпольського району, тому при наявності замовлень приїздив туди та далі виїжджав у рейс. 09 квітня 2020 року знову приїхав в смт Базалія, так як був рейс в м. Путивль Сумської області. Неподалік м. Хмельницький завантажив на вантажну платформу трактор Джон Дір та сівалку Брошіус та вирушив до місця призначення. Проїжджаючи під мостом в Житомирській області зачепив верхньою частиною сівалки на платформі перекриття мосту, на сівалці були трохи погнуті частини. Про пригоду повідомив по телефону власника вантажівки ОСОБА_7 та поїхав далі, опустивши платформу для проїзду під мостом.

Наступного для до місця призначення прибули ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , всі разом говорили щодо відшкодування шкоди і ОСОБА_5 сказав, що будемо «розбиратися». ОСОБА_5 на місці привозив якісь частини до сівалки, показував накладні приблизно на суму близько 200 тисяч гривень, але не на 400 тисяч гривень, які він вписав у договір.

Через деякий час, коли був уже дома, зателефонував ОСОБА_5 і сказав приїхати до нього в смт Теофіполь, де повідомив, що за пошкоджену сівалку винен близько 446 тисяч гривень. На це розповів, що ОСОБА_8 йому повідомив, що це саме він, як водій, повинен відшкодувати шкоду, і залишить його працювати на цій вантажівці для перерахування із зароблених коштів ОСОБА_5 частинами на погашення боргу, інакше звільнить.

ОСОБА_5 сказав, що для правильності необхідно написати розписку, зробив копії з його паспорта та ідентифікаційного коду, та роздрукував з комп`ютера розписку, якою виявився цей спірний договір.

Представник позивача позов підтримав з тих підстав, що договір від імені ОСОБА_3 підписав ОСОБА_5 за відсутності належних повноважень, тому не може бути чинним.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов письмовий відзив на позов про відмову у задоволенні заявлених вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Зокрема, позивачем було отримано свій примірник спірного договору з зазначенням усіх реквізитів та ним до звернення до суду не вживалося жодних дій, які б свідчили про помилку стосовно правової природи договору чи введення його в оману.

Відповідач спростовує факт неотримання позивачем коштів за договором позики, оскільки письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач визнав факт підписання договору від його імені зі сторони позикодавця ОСОБА_5 на підставі довіреності від 24 квітня 2020 року, якою уповноваженій особі було надано право укладати договори, і довіритель схвалив укладення спірного договору повіреним, оскільки не вчинялося жодних дій для повернення цих коштів.

В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_3 позовних вимог не визнав та пояснив, що є підприємцем та займається наданням послуг по наданню в оренду сільськогосподарської техніки. Оскільки власного спеціалізованого транспорту для перевезення цієї техніки немає, тому домовилися з ОСОБА_9 , власника вантажного автомобіля та трала для перевезення великогабаритної техніки, який пообіцяв, що доставить їх техніку на місце. Так як в той час хворів, тому організувати доставку с/г техніки, а саме орендованих у батька трактора та сівалки, доручив своєму батькові ОСОБА_5 , який і безпосередньо домовлявся з ОСОБА_10 .

Через деякий час після відправлення вантажу батько зателефонував і повідомив, що під час проїзду під мостом була пошкоджена сівалка і вони разом з ОСОБА_10 поїхали на місце розвантаження.

Пізніше повідомив, що ОСОБА_8 грошей за ремонт сівалки не повертає, тому зателефонував до водія ОСОБА_1 , який сам і запропонував позичити йому грошей, бо ОСОБА_11 «тисне», тобто ОСОБА_1 віддасть гроші ОСОБА_12 , інакше ОСОБА_11 його звільнить і він взагалі не матиме можливості повернути ці кошти.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доводи сторін по справі, їх представників, пояснення свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правочином, відповідно до статті 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути, зокрема, двосторонніми (договорами), що є погодженою дією двох сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, і до них відносяться, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

23 травня 2020 року в смт Теофіполь між позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 укладений договір позики (поворотної фінансової допомоги), відповідно до якого ОСОБА_3 надає ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу в сумі 446300 грн., яку той зобов`язується повернути до 10 жовтня 2020 року.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що в ході здійснення своєї підприємницької діяльності йому потрібно було перевезти сівалку з трактором в Сумську область, тому найняв у свого сусіда ОСОБА_10 вантажний автомобіль та трал (спеціальний причіп для перевезення великогабаритних вантажів), водієм у ОСОБА_10 працював ОСОБА_13 , позивач по справі.

Під час перевезення сівалку було пошкоджено об перекриття мосту, тому разом з ОСОБА_6 поїхали на місце доставки, де виявилося, що ушкодження дуже значні, були погнуті всі кронштейни для висівання. Він разом з ОСОБА_14 шукали деталі та ремонтували сівалку, все купував за свої кошти та витрачався на саму поїздку.

ОСОБА_8 та ОСОБА_13 разом говорили, що відшкодують витрати, але пізніше ОСОБА_10 почав всю відповідальність перекладати на ОСОБА_1 , щоб він все повертав, хоча частково гроші повернув.

Пізніше приїхав ОСОБА_1 та запропонував позичити йому гроші, щоб передати їх ОСОБА_10 , а той щоб передав йому (свідку ОСОБА_5 ), з чим, після розмови з сином ОСОБА_3 , погодився, син надав гроші, які, після укладення договору позики, передав позивачу.

В ході судового засідання свідок продемонстрував суду фотографії свідоцтв про реєстрацію автомобіля ДАФ та напівпричепа, яким керував ОСОБА_1 , власником яких є ОСОБА_10 .

Згідно визначення договору позики, встановленого статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1051 ЦК України передбачене право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В ході судового розгляду було встановлено з пояснень самого позивача, що він не отримував грошові кошти в сумі 446300 грн. на підставі договору позики ні від самого позикодавця ОСОБА_3 , ні від його повіреного ОСОБА_5 , оскільки дана сума фактично є сумою витрат на ремонт техніки, яку пошкодив позивач під час перевезення в якості вантажу, та яка підлягала до відшкодування власнику цієї техніки.

Ці обставини визнав відповідач, а також підтверджуються поясненнями, даними в якості свідка ОСОБА_5 , батьком відповідача, який від його імені укладав спірний договір, зокрема, щодо пошкодження сівалки під час перевезення тягачем під керуванням позивача.

Згідно постанови Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 травня 2020 року по справі № 678/389/20 ОСОБА_1 визнаний винним за ст. 124 та ст. 122-4 КУПАП за пошкодження вантажу при проїзді під мостом під час керування вантажним автомобілем DAF XF 105460 з номерним знаком НОМЕР_1 з платформою Broshuis з номерним знаком НОМЕР_2 .

Пояснення ОСОБА_5 про фактичне надання ним готівкових коштів свого сина ОСОБА_3 за договором позики ОСОБА_1 для передачі власнику тягача ОСОБА_12 і щоб той розрахувався ними із самим ОСОБА_5 за пошкоджену техніку, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджуються іншими обставинами справи, крім того, така схема передачі коштів в доволі значній сумі від сина до батька, які не мають ніяких конфліктів між собою та фактично займаються однією справою, є нелогічною.

Суд вважає, що у даному випадку має місце новація боргу за шкоду, спричинену пошкодженням майна відповідача, у позикове зобов`язання згідно спірного договору позики.

Чинним законодавством передбачена така можливість, оскільки частиною 1 статті 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договору купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Тобто, за змістом цієї норми закону позиковим зобов`язанням може бути змінено будь-які інші боргові зобов`язання, що мають майновий характер.

Позивач був цілком обізнаний з тим, що він підписав саме договір позики, а не якийсь інший, про що він зазначив у своїй позовній заява, спірний договір був підписаний сторонами добровільно, позивачеві також був вручений інший примірник цього договору.

Разом з тим, суд вважає, що спірний договір був укладений без додержання сторонами вимог, встановлених частиною 1 статті 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки договором позики було замінено зобов`язання по відшкодуванню заподіяної шкоди, тому для оцінки відповідності вимогам чинності спірного договору позики є необхідним встановити, чи відповідає таким вимогам зобов`язання по відшкодуванню шкоди.

Як встановлено з пояснень позивача, відповідача та свідка, мала місце домовленість між відправником, яким є ОСОБА_5 , та перевізником, яким є власник вантажного автомобіля DAF XF 105460 з номерним знаком НОМЕР_1 з платформою Broshuis з номерним знаком НОМЕР_2 ОСОБА_8 , про перевезення вантажу, а саме, трактора та сівалки з Хмельницької області в Сумську область.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердили, що домовленість про надання послуг з перевезення була саме з власником вантажівки ОСОБА_10 , а ОСОБА_1 був лише водієм цієї вантажівки, оплату за виконану роботу він отримував від ОСОБА_7 як заробітну плату, а не від ОСОБА_3 .

Про укладення договору перевезення саме між перевізником ОСОБА_10 та відправником ОСОБА_5 свідчить факт їх спільного приїзду до місця прибуття в Сумській області після встановлення факту пошкодження сівалки під час перевезення та визначення розміру збитків.

Між ОСОБА_10 , як роботодавцем, та ОСОБА_1 , як працівником, не було оформлено трудових правовідносин, податки та обов`язкові платежі не сплачувалися.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Тобто взаємовідносини між власником вантажного автомобіля ОСОБА_10 та водієм цього автомобіля ОСОБА_1 ґрунтуються на трудовому договорі, оскільки мають всі вищезазначені ознаки такого договору, зокрема, ОСОБА_1 був допущений до роботи, йому було забезпечено робоче місце та виплачувалася заробітна плата.

Відсутність офіційного оформлення ОСОБА_1 на роботу на посаду водія роботодавцем ОСОБА_6 не спростовує даного висновку суду, оскільки роботодавець таким чином намагається уникнути оподаткування, порушуючи трудові права самого працівника.

Оскільки водієм ОСОБА_1 , як працівником перевізника ОСОБА_10 , було заподіяно шкоду пошкодженням вантажу відправника ОСОБА_5 під час перевезення, тому питання щодо відшкодування даної шкоди підлягає вирішенню в порядку, встановленому ЦК України.

Частиною першою статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, у зв`язку з чим вимога відправника ОСОБА_5 до найманого працівника перевізника про відшкодування заподіяної шкоди є безпідставною, оскільки такий працівник не є стороною правовідносин по відшкодуванню шкоди, заподіяної під час виконання трудових обов`язків.

За таких обставин, ОСОБА_1 , не являючись стороною правовідносин по відшкодуванню шкоди, не міг замінити борг, що виник через заподіяння шкоди вантажу під час виконання своїх трудових обов`язків, на позикове зобов`язання.

Оскільки зміст спірного договору позики суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тому не може бути дійсним.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 1046, 1053, 1172 ЦК України, ст. 21 КЗпП України, ст.ст. 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір позики (поворотної фінансової допомоги), укладений 23 травня 2020 року в смт Теофіполь між позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. (Вісімсот сорок гривень 80 коп.) сплаченого при подачі позову судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Теофіпольський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення буде складене 09 квітня 2022 року.

Суддя Самойлович А.П.