_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/8028/22
Провадження № 2/947/2063/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

судді Пучкової І.М.,

за участю секретаря судових засідань Коваля В.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком,

ВСТАНОВИВ:

19.04.2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визначення місця проживання своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним - батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою його мешкання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2011 року. У шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що в грудні 2020 року дочка - ОСОБА_3 - після чергового відвідування батька за місцем його проживання, залишилася проживати з ним не бажала повертатися до матері.

Позивач зазначив, що необхідність визначення місця проживання дитини разом з ним обумовлюється тим, що його матеріальне становище краще, ніж матеріальне забезпечення дочки з боку матері, крім того, дочці краще проживати саме з ним.

18 квітня 2022 року справа надійшла в провадження судді Пучкової І.М.

Ухвалою судді від 19 квітня 2022 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання.

Позивач у підготовче засідання 28.04.2022 року не з`явився, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Окрім того, у цій заяві малолітня дочка сторін ОСОБА_3 також письмово зазначила про бажання проживати з батьком.

Відповідач про час та місце підготовчого засідання повідомлена належним чином, у підготовче засідання 28.04.2022 року також не з`явилась, однак надала до канцелярії суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, а також вказала, що позов визнає в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення.

Представник відділу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що від позивача, відповідача та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, що позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених сторін, на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, ддійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 07 серпня 2009 року по 11 жовтня 2011 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , про що наявне свідоцтво серії НОМЕР_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

Натомість, з акту про проживання від 18.04.2022 року, що складений мешканцями будинку АДРЕСА_1 , підпис яких засвідчено директором КП «ЖКС Чорноморський», вбачається, що з грудня 2020 року дочка сторін ОСОБА_3 мешкає разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1 цього будинку.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтєю 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а лише потім вже права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини суду необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим, Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року,що ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

При ухваленні рішення у цій справі, суд бере до уваги той факт, що дочка сторін ОСОБА_3 виявила бажання проживати з батьком, а відповідач цей факт не заперечує та погоджується.

За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дитини, та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до ст.ст. 141-142 ЦПК України.

Оскільки відповідач визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що сплачений у розмірі 992 грн. 40 коп. при поданні позовної заяви, - в розмірі 496,20 грн., іншу частину судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 496,20 грн. стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5-7, 10,12-13, 81, 141, 206, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою батька: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса мешкання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 ) судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі, Одеської області, повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, - у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок, що сплачений за подання позовної заяви, відповідно до квитанції № ПН1137 від 18.04.2022 року.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пучкова І. М.