провадження 2/201/1030/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 листопада 2021 року звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилається на те, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки, призначеної для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд. У цьому будинку зареєстровані та проживають однією сім`єю: позивач, його дружина ОСОБА_3 , їх малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачка за даним позовом ОСОБА_2 .. Відповідачка є матір`ю позивача, вона вже тривалий час створює позивачеві та членам його родини нестерпні умови життя у будинку, перешкоджає позивачеві у вільному та безперешкодному користуванню його власністю, унеможливлюючи нормальне та комфортне співіснування в одному житловому приміщенні. Відповідачка протягом декількох років регулярно фактично третує та знущається над членами всієї родини позивача, поводячись вкрай агресивно, постійно провокуючи всіх на сварки, нецензурно виражаючись, свідком чого є малолітня донька позивача та ОСОБА_3 ..

ОСОБА_5 була визнана винною та притягнута Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська до адміністративної відповідальності за вчинення нею домашнього насильства щодо сина та його родини у 2017 році. При цьому сама відповідачка неодноразово намагалася звинувати у домашньому насильстві відносно неї самої сина та його дружину. Окрім того, відповідачка у будинку по АДРЕСА_1 фактично влаштувала притулок для безпритульних тварин, яких підбирає по всьому місту та приносить додому всупереч всім встановленим санітарним та гігієнічним нормам. Ще у 2017 році у зв`язку із цим позивач та його дружина неодноразово зверталися й до поліції, й до підрозділів Дніпровської міської ради відповідно.

Відповідачка дійсно заселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак на теперішній час у розумінні ст. З Сімейного кодексу України, вона не є членом сім`ї позивача, не дивлячись на кровне споріднення, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету, відповідачка вже тривалий час ігнорує будь-які обов`язки, навіть, прибирання за собою та своїми тваринами.

Позивач є одноосібним власником домоволодіння, і оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній випадку припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на наступне.

Між позивачем та відповідачкою склалися вкрай неприязні стосунки, що підтверджується наявністю низки судових справ між ними, неодноразовими зверненнями позивача до відповідних органів про вчинення відповідачкою домашнього насильства та порушення нею санітарно-епідеміологічних норм. Також сама відповідачка зверталася до правоохоронних органів та суду про факти, нібито, домашнього насильства відносно неї з боку дружини позивача, відсутність чого була підтверджена Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановою від 04 листопада 2021року.

Відповідачка має на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39.3 кв. м, що дозволяє їй реалізувати її права на житло, передбачені Конституцією України та Житловим кодексом України у найбільшому обсязі, ніж право користування у будинку АДРЕСА_1 .

Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого фактично припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням.

В зв`язку з вказаними обставинами позивач просив усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даним житловим будинком ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_2 з цього домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла (оскільки воно в неї є), зняти відповідачку з реєстрації місця проживання цього домоволодіння, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили; позов фактично не визнала, не заперечувала проти розгляду справи без її участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Представник Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явися, про час і місце слухання справи повідомлявся, не заперечував проти розгляду справи без їх участі.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки, призначеної для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд. Вказане підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 2011 року, виданим державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Заносієнко Н.М., зареєстрованим за № 3-35 та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 листопада 2011 року, виданим державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Заносієнко Н.М., зареєстрованим за № 3-1456.

У будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно зареєстровані та проживають однією сім`єю позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , їх малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачка за даним позовом ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що відповідачка, яка є матір`ю позивача, вже тривалий час створює позивачеві та членам його родини нестерпні умови життя у будинку, перешкоджає позивачеві у вільному та безперешкодному користуванню його власністю, унеможливлюючи нормальне та комфортне співіснування в одному житловому приміщенні. Відповідачка протягом декількох років регулярно фактично третує та знущається над членами всієї родини позивача, поводячись вкрай агресивно, постійно провокуючи всіх на сварки, нецензурно виражаючись, свідком чого є малолітня донька позивача та ОСОБА_3 (відповіді на звернення додаються).

ОСОБА_5 була визнана винною та притягнута Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська до адміністративної відповідальності за вчинення нею домашнього насильства щодо сина та його родини у 2017 році, що підтверджується відповідно постановою у справі № 201/1389/17-п. При цьому сама відповідачка неодноразово намагалася звинувати у домашньому насильстві відносно неї самої сина та його дружину.

Окрім того, відповідачка у будинку по АДРЕСА_1 фактично влаштувала притулок для безпритульних тварин, яких підбирає по всьому місту та приносить додому всупереч всім встановленим санітарним та гігієнічним нормам. Ще у 2017 році у зв`язку із цим позивач та його дружина неодноразово зверталися й до поліції, й до підрозділів Дніпровської міської ради відповідно.

Вказані дії ОСОБА_2 вбачаються особливо цинічними з огляду на наявність у малолітньої доньки ОСОБА_3 єдиної онуки ОСОБА_2 атопічного дерматиту (копія довідки додається), тобто захворювання шкіри, про яке вона беззаперечно знала, і яке може загострюватися внаслідок є будь-якого контакту з безпритульними тваринами, що можуть бути джерелом нових хворобливих станів для дитини. Крім того, відповідачка взагалі не прибирає за своїми тваринами, внаслідок чого утворюється небезпечне для всіх членів родини середовище мікробів та інфекцій, особливо це актуально зараз, у період пандемії короновірусної інфекції СОVID-19.

Відповідачка ОСОБА_2 давно має неприховану мету - бути єдиним власником даного домоволодіння чи хоча б одноосібно ним користуватися. На підтвердження даної мети свідчать безпосередньо її дії, а саме, неодноразові звернення до суду з позовними заявами до свого єдиного сина, ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів на ремонт будинку, про встановлення факту проживання однією сім`єю, про скасування права на спадщину тощо. Вона ініціювала заборону відчуження спірного будинку, намагалася оспорити право сина, позивача по справі, на це домоволодіння тощо.

13 вересня 2021 року нарешті Верховний суд поставив крапку у справі (справа № 201/14355/16) про скасування права на спадщину, залишивши касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року та Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року без змін. Рішення це було на користь ОСОБА_1 .

Відповідачка дійсно заселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак на теперішній час у розумінні ст. З Сімейного кодексу України, вона не є членом сім`ї позивача, не дивлячись на кровне споріднення, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету, відповідачка вже тривалий час ігнорує будь-які обов`язки, навіть, прибирання за собою та своїми тваринами. Позивач є одноосібним власником домоволодіння, і оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Між позивачем та відповідачкою склалися вкрай неприязні стосунки, що підтверджується наявністю низки судових справ між ними, неодноразовими зверненнями позивача до відповідних органів про вчинення відповідачкою домашнього насильства та порушення нею санітарно-епідеміологічних норм. Також сама відповідачка зверталася до правоохоронних органів та суду про факти, нібито, домашнього насильства відносно неї з боку дружини позивача, відсутність чого була підтверджена Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановою від 04 листопада 2021 року.

Відповідачка має на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39.3 кв. м, що дозволяє їй реалізувати її права на житло, передбачені Конституцією України та Житловим кодексом України у найбільшому обсязі, ніж право користування у будинку АДРЕСА_1 .

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, адже відповідачка, хоч і зареєстрована у спірному житловому будинку, через ініціювання з її боку судових справ про позбавлення його права власності на цей будинок, а отже, неприязних відносин з позивачем, через те, що сторони не пов`язані спільним побутом, вона є такою, що втратила право на користування будинком. Адже наявність кровного споріднення не є визначальною у даному випадку та не може використовуватися як підстава для подальшого проживання її у будинку та є зловживанням з її боку.

Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого фактично припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням.

В зв`язку з вказаними обставинами позивач і просив усунути для ньогоо перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даним житловим будинком ОСОБА_2 та виселити останню з цього домоволодіння, зняти її з реєстрації місця проживання з цього домоволодіння, а оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки, призначеної для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд. Вказане підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 2011 року, виданим державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Заносієнко Н.М., зареєстрованим за № 3-35 та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 листопада 2011 року, виданим державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Заносієнко Н.М., зареєстрованим за № 3-1456.

У будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно зареєстровані та проживають однією сім`єю позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , їх малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачка за даним позовом ОСОБА_2 .

Відповідачка, яка є матір`ю позивача, вже тривалий час створює позивачеві та членам його родини нестерпні умови життя у будинку, перешкоджає позивачеві у вільному та безперешкодному користуванню його власністю, унеможливлюючи нормальне та комфортне співіснування в одному житловому приміщенні. Відповідачка протягом декількох років регулярно фактично третує та знущається над членами всієї родини позивача, поводячись вкрай агресивно, постійно провокуючи всіх на сварки, нецензурно виражаючись, свідком чого є малолітня донька позивача та ОСОБА_3 (відповіді на звернення додаються).

ОСОБА_5 була визнана винною та притягнута Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська до адміністративної відповідальності за вчинення нею домашнього насильства щодо сина та його родини у 2017 році, що підтверджується відповідно постановою у справі № 201/1389/17-п. При цьому сама відповідачка неодноразово намагалася звинувати у домашньому насильстві відносно неї самої сина та його дружину.

Окрім того, відповідачка у будинку по АДРЕСА_1 фактично влаштувала притулок для безпритульних тварин, яких підбирає по всьому місту та приносить додому всупереч всім встановленим санітарним та гігієнічним нормам. Ще у 2017 році у зв`язку із цим позивач та його дружина неодноразово зверталися й до поліції, й до підрозділів Дніпровської міської ради відповідно.

Вказані дії ОСОБА_2 вбачаються особливо цинічними з огляду на наявність у малолітньої доньки ОСОБА_3 єдиної онуки ОСОБА_2 атопічного дерматиту (копія довідки додається), тобто захворювання шкіри, про яке вона беззаперечно знала, і яке може загострюватися внаслідок є будь-якого контакту з безпритульними тваринами, що можуть бути джерелом нових хворобливих станів для дитини. Крім того, відповідачка взагалі не прибирає за своїми тваринами, внаслідок чого утворюється небезпечне для всіх членів родини середовище мікробів та інфекцій, особливо це актуально зараз, у період пандемії короновірусної інфекції СОVID-19.

Вищевказані дії відповідачки та неможливість її сумісного проживання у спірному будинку з сім`єю позивача підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Відповідачка ОСОБА_2 давно має неприховану мету - бути єдиним власником даного домоволодіння чи хоча б одноосібно ним користуватися. На підтвердження даної мети свідчать безпосередньо її дії, а саме, неодноразові звернення до суду з позовними заявами до свого єдиного сина, ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів на ремонт будинку, про встановлення факту проживання однією сім`єю, про скасування права на спадщину тощо. Вона ініціювала заборону відчуження спірного будинку, намагалася оспорити право сина, позивача по справі, на це домоволодіння тощо.

13 вересня 2021 року нарешті Верховний суд поставив крапку у справі (справа № 201/14355/16) про скасування права на спадщину, залишивши касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року та Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року без змін. Рішення це було на користь ОСОБА_1 .

Право власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачка дійсно заселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Однак на теперішній час у розумінні ст. З Сімейного кодексу України, вона не є членом сім`ї позивача, не дивлячись на кровне споріднення, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету, відповідачка вже тривалий час ігнорує будь-які обов`язки, навіть, прибирання за собою та своїми тваринами.

Ст. З СК визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Позивачу відповідно до положень ст. 317. ст. 319 ч. 2 Цивільного кодексу України як співвласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Позивач є одноосібним власником домоволодіння, і оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Вказане у повній мірі узгоджується з правовими висновками Верховного суду, зокрема, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц, від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положенням ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Водночас Велика Палата Верховного суду звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий ЗО червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402 ЦК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Отже, сервітутом є користування житлом членами сім`ї його власника.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У даній випадку припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на наступне.

Між позивачем та відповідачкою склалися вкрай неприязні стосунки, що підтверджується наявністю низки судових справ між ними, неодноразовими зверненнями позивача до відповідних органів про вчинення відповідачкою домашнього насильства та порушення нею санітарно-епідеміологічних норм. Також сама відповідачка зверталася до правоохоронних органів та суду про факти, нібито, домашнього насильства відносно неї з боку дружини позивача, відсутність чого була підтверджена Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановою від 04 листопада 2021 року.

Відповідачка має на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39.3 кв. м, що дозволяє їй реалізувати її права на житло, передбачені Конституцією України та Житловим кодексом України у найбільшому обсязі, ніж право користування у будинку АДРЕСА_1 .

В свою чергу права позивача, як власника житлового приміщення, порушено і у контексті вищезазначеної ст. 8 Конвенції, і у контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, адже відповідачка, хоч і зареєстрована у спірному житловому будинку, через ініціювання з її боку судових справ про позбавлення його права власності на цей будинок, а отже, неприязних відносин з позивачем, через те, що сторони не пов`язані спільним побутом, вона є такою, що втратила право на користування будинком. Адже наявність кровного споріднення не є визначальною у даному випадку та не може використовуватися як підстава для подальшого проживання її у будинку та є зловживанням з її боку.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права позивача були порушені.

Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого фактично припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням.

Третьою особою без самостійних вимог по даній категорії справ є орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зокрема, таким органом є Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Позивач позовні вимоги не уточнював, придбав, отримав вказане житло на законних підставах.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу не згоду відповідача з певними положеннями позову, заперечуючи проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачці не чинив і не чинить, звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідачки не зупинило її відношення до житла та сім`ї сина, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Позивач, як мешканець і наймач спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом фактично погодилася.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод шляхом визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та виселення знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даним житловим будинком ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_2 з цього домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зняти з реєстрації місця проживання з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 908 грн..

Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 319, 321, 391, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 71, 72, 156, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даним житловим будинком ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_2 з цього домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зняти з реєстрації місця проживання з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 908 грн..

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -