Справа № 442/8091/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/120/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Шандри М.М.

Суддів: Копняк С.М., Левика Я.А.,

перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна,

в с т а н о в и в:

02 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 36919 грн. 02 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову, посилався на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55.2 кв.м.

Іншим співвласником є його колишня дружина - ОСОБА_2 .

Вони разом фактично проживають у житловій квартирі, проте, відповідачка з 2018 року по теперішній час не бере жодної участі в утриманні зазначеного житлового приміщення, він сплачує всі комунальні послуги.

Враховуючи строки позовної давності, за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року відповідачка не провела жодної оплати по утриманню вказаного житла.

Він сплатив послуги з поводження з побутовими відходами за період з вересня 2018 року по серпень 2021 року у сумі 2282,13 грн, за електроенергію в сумі 36624,91 грн, за водопостачання та водовідведення в сумі - 6722,52 грн, внески за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 3600 грн, за доставку газу - в сумі 3435,52 грн та за газопостачання в сумі 21172,94 грн.

Таким чином, ним за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири на загальну суму: 73 838,02 грн, а тому половину з цієї суми просив стягнути з відповідачки.

Оскарженим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 12305,51 грн витрат, сплачених за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири АДРЕСА_1 та 454 грн сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка не була споживачем комунальних послуг за період з вересня 2018 року по 2020 рік, оскільки не проживала цей час у квартирі та не користувалась комунальними послугами.

Вважає, що стягнення коштів на утримання майна не залежить від фактичного споживання послуг та чи була відповідачка споживачем даних послуг за певний період, оскільки остання є співвласником майна, зобов`язана його утримувати та сплачувати комунальні послуги.

Стверджує, що від надання вказаних комунальних послуг відповідачка не відмовилася, а тому посилання на не проживання у належній їй на праві часткової власності квартирі не скасовує обов`язку оплати таких послуг.

Посилається на те, що відповідачка, отримуючи кошти, які оформлені субсидією на спільну квартиру, не використовувала їх за призначенням.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦПК України «власність зобов`язує».

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей 322,360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Б.В. 15 червня 2010 рокуза р№ 375, власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках ( по Ѕ частині) є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ним за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року було сплачено: за газопостачання 21172, 94 грн. ; за розподіл природного газу - 3435,52 грн., за електроенергію - 36624,91 грн., за послуги з поводження з побутовими відходами - 2282,13 грн., за послуги на утримання будинку та прибудинкової території - 3600 грн., а всього 73838,02 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.

Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним частину вартості вказаних комунальних послуг.

Судом встановлено та сторонами не оспорювалось, що відповідачка ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі з вересня 2018 року по червень 2020 року, а тому не користувалась житлово-комунальними послугами.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в період з червня 2020 року по вересень 2021 року за газопостачання, розподіл природного газу, електроенергію, за послуги з поводження з побутовими відходами в сумі 10 505,51 грн., а за послуги на утримання будинку та прибудинкової території - за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року в сумі 1 800 грн (3600 грн : 2 = 1800 грн), оскільки такі послуги не залежали від проживання відповідачки у спірній квартирі.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується не в повній мірі, оскільки судом першої інстанції не враховано, що послуги з розподілу природного газу та послуги з поводження з побутовими відходами також не залежать від проживання відповідачки у спірній квартирі, тому підлягають стягненню з відповідачки за період вересня 2018 року по вересень 2021 року.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції, збільшивши суму стягнення з відповідачки на користь позивача з 12 305 грн 51 коп. до 13 535 грн 15 коп.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка, отримуючи кошти, які оформлені субсидією на спільну квартиру, не використовувала їх за призначенням колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

На підтвердження зазначеної обставини, ОСОБА_1 додав до апеляційної скарги копію листа Управління соціального захисту населення Дрогобицької міської ради № 3807 від 29 липня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на те, що додана до апеляційної скарги копія листа Управління соціального захисту населення Дрогобицької міської ради № 3807 від 29 липня 2021 року не була надана стороною в суді першої інстанції та доказів про неможливість подання такого доказу стороною не надано, такий судом апеляційної інстанції до уваги не береться.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 13 535 гривень 15 копійок витрат, сплачених за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2022 року.

Головуючий М.М. Шандра

Судді С.М. Копняк

Я.А. Левик