Справа № 459/589/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 22-ц/811/3024/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: Р.В. Савуляка, О.Я. Мельничук

розглянувши в місті Львові, в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та стягнення моральної шкоди , -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан», у якому просив стягнути з відповідача ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь позивача 78 140,00 грн. відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. З відповідача ОСОБА_1 просив стягнути в його користь 10000 грн. моральної шкоди та сплачений ним судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 березня 2020 року о 20:20 год. відповідач керував транспортним засобом Kia Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, скоїв зіткнення з автомобілем марки Renault Kerak 450/32, р/н НОМЕР_2 , після чого виїхав на зустрічну смугу, здійснив зіткнення з його автомобілем ВMW 520 р/н, НОМЕР_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою суду від 27 березня 2020 року ОСОБА_1 був визнаний винним і притягнутий до адміністративної відповідальності.

Відповідальність відповідача була застрахована в ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан».

06 квітня 2020 року позивач звернувся до страхової компанії з повідомленням про ДТП, яка сталася 03 березня 2020 року.

Враховуючи, що страхова компанія не надала жодного звіту про визначення вартості матеріального збитку, позивач сам обрав експерта для визначення розміру шкоди. ФОП ОСОБА_3 надав йому кошторис та акт виконаних робіт по відновлювальному ремонту автомобіля на суму 78 140 грн.

30 грудня 2020 року позивач звернувся з заявою до СК «Гардіан» про виплату страхового відшкодування, однак відповіді на дане звернення не отримав. Оскільки дана сума не перевищує ліміту відповідальності страховика, то вважає, що страхова компанія повинна відшкодувати суму відновлювального ремонту.

Крім того, зазначив, що вказаними діями йому була завдана моральна шкода, оскільки він переніс незручності в повсякденному житті, протягом кількох місяців він був позбавлений можливості керування автомобілем, котрий використовував як в роботі, так і в особистих цілях. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн. Крім того, просив стягнути сплачений ним судовий збір.

27 квітня 2021 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в яких змінив процесуальний статус Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 в його користь 40 864,16 грн. матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 10000 грн. моральної шкоди та сплачений ним судовий збір.

Зазначив, що згідно з платіжним дорученням №11626 від 02 квітня 2021 року позивач отримав від ТДВ «СК «Гардіан» страхове відшкодування в розмірі 37 275,84 грн. Тому вважає, що різницю між вартістю відновлювального ремонту та страхового відшкодування слід стягнути з ОСОБА_1

07 липня 2021 року позивач подав клопотання про зменшення позовних вимог, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 в його користь 27 034,96 грн. матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, решту вимог позову залишив без змін. У клопотанні зазначив, що відповідно до аварійного сертифікату №14-D/69/2 від 04 травня 2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу - ВMW 520 р/н НОМЕР_4 , вартість матеріального збитку внаслідок ДТП складає 64 310,80 грн. Оскільки позивач отримав від ТДВ «СК «Гардіан» страхове відшкодування в розмірі 37 275,84 грн, вважає, що з відповідача слід стягнути матеріальну шкоду у розмірі 27034,96 грн., що є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 27 034 (двадцять сім тисяч тридцять чотири) гривні 96 коп. відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Зазначає, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до аварійного сертифіката №18-R/69/5 від 29 квітня 2020 року про оцінку вартості ТЗ в пошкодженому стані ринкова вартість об`єкта дослідження 64 310,80 грн., а ринкова вартість пошкодженого об`єкта дослідження 27 034,96 грн. Покликається на норми ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та вказує, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також втрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Вартість пошкодженого транспортного засобу після ДТП складає 27 034,96 грн. Тому, розмір страхового відшкодування складає 37 275,84 грн. Відповідно до матеріалів справи, дана сума була виплачена позивачу згідно платіжного доручення №11626 від 02 квітня 2021 року. Страхова компанія відшкодувала потерпілому 37 275,84 грн. і пошкоджений автомобіль з ринковою вартістю 27 034,96 грн. залишився у потерпілого. А тому скаржник вважає, що суд першої інстанції в рішенні неправильно застосував норми як матеріального так і процесуального права, що призвело до неприпустимих наслідків, в якості додаткового матеріального блага в розмірі 27 034,96 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, як винуватця.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Червоноградського міського суду Львівської області від 27 березня 2020 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 130, ст. 124 КУпАП, оскільки він 03 березня 2020 року о 20.20 год. в м.Червонограді Львівської області по вул. Львівській, 26 керував транспортним засобом Kia Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, скоїв зіткнення з автомобілем марки Renault Keraх 450/32, р/н НОМЕР_2 , після чого виїхав на зустрічну смугу, здійснив зіткнення з автомобілем ВMW 520I, р/н НОМЕР_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а. с. 8).

Транспортний засіб - автомобіль ВMW 520, р/н НОМЕР_4 , належить позивачу на праві власності, що підтерджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а. с. 7).

Відповідно до полісу АО № 1716804 відповідальність відповідача - власника транспортного засобу Kia Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 03 березня 2020 року застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (а. с. 16), ліміт відповідальності за шкоду життю і здоров`ю становить 200 000,00 грн, за шкоду майну - 100 000,00 грн ( а. с. 38).

06 квітня 2020 року позивач звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 9).

30 грудня 2020 року позивач подав заяву до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» про виплату страхового відшкодування (а. с. 10). До даної заяви позивач долучив кошторис виконаних робіт відновлювального ремонту автомобіля №43 від 15 квітня 2020 року та акт виконаних робіт від 15 квітня 2020 року, відповідно до якого загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля ВMW 520I, р/н НОМЕР_4 , становить 78 140, 00 грн. (а.с.12, 13).

Відповідно до аварійного сертифіката №14-D/69/2 від 04 травня 2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу - автомобіля ВMW 520I, р/н НОМЕР_4 , складеного 04 травня 2020 року аварійним комісаром, ринкова вартість досліджуваного КТЗ складає 64 310,80 грн., вартість відновлювального ремонту складає без вирахування зносу з ПДВ 115 546,61 грн., коефіцієнт фізичного зносу КТЗ - 0,7, вартість відновлювального ремонту за вирахуванням зносу з ПДВ - 45 515,99 грн., вартість відновлювального ремонту за вирахуванням зносу без ПДВ - 39 230,66 грн. На підставі виконаних досліджень та рекомендацій було зроблено висновок, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу BMW 520I, р/н НОМЕР_4 , внаслідок ДТП станом на 29 квітня 2020 року складає 64310,80 грн. (а. с. 39-54).

Окрім цього, відповідно до аварійного сертифіката №18-R/69/5 про оцінку вартості транспортного засобу в пошкодженому стані ВMW 520 р/н НОМЕР_4 , складеного 29 квітня 2020 року, ринкова вартість об`єкта дослідження становить 64 310,80 грн., ринкова вартість пошкодженого об`єкта дослідження 27 034,96 грн. (а. с.55-63).

Згідно з платіжним дорученням №11626 від 02.04.2021 року Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» було виплачено страхове відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 37 275,84 грн., що становить різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 64).

Решту суми матеріальних збитків в сумі 27034,96 грн. (64310,80 грн 37 275,84 грн = 27 034,96 грн) позивач просив стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, оскільки не погодився з висновком страховика, що його автомобіль є фізично знищеним та такий на даний час є відремонтованим.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення матеріальних збитків в сумі 27034,96 грн., суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 вказаної постанови Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року № 4 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№ 1961-IV) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

П. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою КМУ №8 від 05 січня 1998 року аварійний комісар - особа, яка з`ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Національним банком.

Пошкоджений транспортний засіб був оглянутий аварійним комісаром та були ним складені аварійні сертифікати.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

З досліджених аварійних сертифікатів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що ринкова вартість досліджуваного КТЗ складає 64 310,80 грн., а вартість відновлювального ремонту складає без вирахування зносу з ПДВ - 115 546,61 грн. З цього випливає, що ремонт пошкодженого транспортного засобу є економічно необґрунтованим, а відтак, транспортний засіб вважається знищеним.

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 37 275,84 грн., також не оспорювалися ні вартість матеріальних збитків, ні вартість відновлювального ремонту.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Керуючись даною нормою чинного законодавства, страховиком було виплачено позивачу страхове відшкодування в розмірі різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди в сумі 37 275,84 грн. з врахуванням зносу ТЗ (а. с. 64).

Таким чином, з врахуванням положень ст. 1194 ЦК України, для повного відшкодування завданої шкоди застрахована особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром завданої матеріальної шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції правильно відхилив посилання представника відповідача у своїх запереченнях на позовну заяву на постанову КЦС ВС від 27 травня 2020 року у справі №490/5676/18, де зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Такий висновок узгоджується із правовим висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року в справі №755/18006/15-ц.

Суд першої інстанції правильно врахував, що Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

В даному випадку, законодавчі обмеження встановлені ч.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що і було виконано страховою компанією з врахуванням зносу ТЗ.

Проте, порушені права позивача, після сплати страхового відшкодування, не були повністю відновлені (задоволені), оскільки залишилася частина збитків не відшкодована, а тому він просив решту суми матеріальних збитків стягнути з відповідача.

Предметом даного спору є відшкодування вартості пошкодженого майна позивача.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку, згідно зі статтею 1194 ЦК України, щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого потерпілому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження 61-12032св19).

Відтак, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання відповідача та його представника на те, що розмір майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому всі збитки повинні бути відшкодовані страховою компанією і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з відповідача не відповідає фактичним обставинам справи та є помилковими.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача 27 034,96 грн., що дорівнює різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, оскільки страхове відшкодування страховиком виплачено з врахуванням зносу ТЗ, та таке відшкодування є меншим, ніж розмір завданих позивачу збитків.

З наведених мотивів, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення 01 квітня 2022 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2022 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Р.В. Савуляк

О.Я. Мельничук