Номер провадження: 22-ц/813/4394/22
Номер справи місцевого суду: 522/2533/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Дришлюка А.І.,

Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойко Анастасії Вадимівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю,

встановив:

13.02.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад двадцять два роки (з квітня 1996 року до дня смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з квітня 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Акту від 06.02.2019 року. У жовтні 1998 року за згодою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання в кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями довідок від 28.11.2005 року, 05.09.2009 року та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарств, реєструвати шлюб не поспішали, оскільки у цьому не було потреби.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвої О.В. з метою прийняття спадщини від ОСОБА_2 .

Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, скільки ОСОБА_2 заповіт не залишав, а тому ОСОБА_3 може претендувати на отримання спадщини, як спадкоємець четвертої черги спадкування за законом.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що інших спадкоємців у ОСОБА_2 немає, заявниця просила її заяву про встановлення факту задовольнити.

Заінтересованою особою по первісній заяві була зазначена приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алексєєва О.В. Однак, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року вказана заінтересована особа була замінена на Одеську міську раду (далі ОМР) (т.1, а.с. 54).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 в зазначений час перебувала в іншому шлюбі з ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бойко А.В. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 понад двадцять два роки (з квітня 1996 року до дня смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди М.С. та суддів Гірняк Л.А. і комлевої О.С. (т.2, а.с. 2).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 20.09.2021 року та від 05.11.2021 року апеляційне провадження у справі було відкрито та розгляд справи призначено на 20.04.2022 року, на 12 год. 00 хв. (т.2, а.с.3, 9).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 6 місяців, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 20.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином (т.2, а.с.10-12), у тому числі заявник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бойко А.В., як то передбачено ч.5 с. 130 ЦПК України.

З цих підстав також було відмовлено в задоволенні заяви представника ОМР Старостіна О.С. про відкладення судового засідання (т.2, а.с.19-21).

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 08.04.2022 року по 12.05.2022 року, судді Комлевої О.С. - у відпустці з 15.04.2022 року по 29.04.2029 року (т.2, а.с. 15-16), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Дришлюк А.І. і Заїкін А.П. (т.2, а.с.18).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 20.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 22.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.04.2009 року (т.1, а.с.17), в якій ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були зареєстровані, що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (т.1. а.с.9).

Разом з тим, відповідно до виписки із будинкової книжки заявник ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаній квартирі в якості піднаймача і участі в приватизації цієї квартири не приймала, що підтверджується Розпорядженням органу приватизації № 215274 від 07 квітня 2009 року (т.1, а.с.18, 20).

Суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, заявник ОСОБА_1 посилалась на ст. 1264 ЦК України, за змістом якої у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, за змістом п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Крім того, п. 21 вище вказаної Постанови Верховного Суду передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Колегія суддів зазначає, що для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідно встановити наступні факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа проживали однією сім`єю.

Як було вказано вище, заявник ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу зазначила, що з квітня 1996 року по день смерті спадкодавця 07.12.2018 року постійно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . була пов`язана зі спадкодавцем спільним побутом, мала з нею спільний бюджет, взаємні права і обов`язки.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до статті 74 ЦК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Разом з тим, 11.11.2019 року на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2019 року на адресу суду надійшла відповідь Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України, а також Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо виявленого актового запису про шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_1 . З вищевказаного Витягу вбачається, що ОСОБА_1 з 14 листопада 2003 року по 26 вересня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (т.1, а.с.103-106).

У зв`язку з цим, суд першої інстанції вказав, що ст. 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Крім того ст. 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

За змістом ч. 1 ст. 36 СК України лише шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлення запитуваного факту не породжує юридичних наслідків, оскільки в противному випадку буде порушено принцип одношлюбності, тобто це бути суперечити моральним засадам суспільства.

З цих підстав, також є необгрунтованими доводи заявника апеляційної скарги про спільне проживання заявника ОСОБА_1 з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, з посиланням на показання свідків і фотографії, які маються в матеріалах справи.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що укладений між нею і ОСОБА_4 шлюб був фіктивним, то суд обгрунтовано не прийняв до уваги ці доводи, так як вони не підтверджені належними доказами, які маються в матеріалах даної цивільної справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в шлюбі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували майже 15 років, і він не був визнаний недійсним через його фіктивність, а був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2018 року, у справі № 520/6293/18, тобто фактично трохи менше ніж за 4 місяці до смерті ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 , оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойко Анастасії Вадимівни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання цього тексту рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк

А.П. Заїкін