Ухвала

Іменем України

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 642/1684/20

провадження № 61-3315ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасенко Віри Юріївни на постанову Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її з ОСОБА_2 із жовтня 2000 року до моменту фактичної реєстрації шлюбу 22 липня 2006 року; визнати за подружжям право спільної сумісної власності на 1/3 частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/6 частину зазначених житлового будинку та надвірних будівель.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона фактично проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу з жовтня 2000 року. Шлюб між ними було зареєстровано безпосередньо перед народженням дитини 22 липня 2006 року . За умовами договору купівлі-продажу від 18 вересня 2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали по 1/3 частині житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Власником 1/3 частини вказаного будинку ОСОБА_2 став до моменту офіційної реєстрації шлюбу з нею, але в той час, коли вони вже проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Тому 1/3 частини згаданого будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - її та ОСОБА_2 , і вони повинні спільно вирішувати питання щодо розпорядження цим майном. Крім того, вона брала особисту фінансову участь в купівлі спірного нерухомого майна, разом з чоловіком приблизно в рівних часках надавала грошові кошти на придбання 1/3 частини будинку. Однак 19 лютого 2008 року ОСОБА_2 (без її згоди), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали з Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») договір іпотеки спірного будинку. На момент укладення договору іпотеки вона вже перебувала з ОСОБА_2 в офіційно зареєстрованому шлюбі та була проти укладення цього договору. Право вимоги за договором іпотеки від 19 лютого 2008 року було спочатку в ПАТ «УкрСиббанк», потім в Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»), а в подальшому перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»), тому вимога про визнання права спільної сумісної власності на 1/3 частину спірного будинку пред`явлені й до іпотекодержателя.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2021 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 з ОСОБА_2 із жовтня 2000 року до 22 липня 2006 року. Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку і надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем надано достатньо доказів для підтвердження ведення спільного господарства з ОСОБА_2 , наявності в них спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі в інших витратах, тому є всі підстави для встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю та визнання за ними права спільної власності на 1/3 частину придбаного нерухомого майна під час цього спільного проживання. Разом з тим позивач не заявляла вимоги про виділ її частки у праві спільної сумісної власності подружжя в натурі. Без вирішення цього питання визнання за позивачем права на 1/6 частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , не є можливим. Тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року (повний текст якої складено 21 грудня 2021 року) апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2021 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Сам факт перебування в незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того що 1/3 частина спірного будинку була придбана внаслідок її з відповідачем ОСОБА_2 спільної праці як сім`ї з жовтня 2000 року та факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по час укладення між ними шлюбу 22 липня 2006 року. В матеріалах справи також відсутні докази щодо грошових витрат, які передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення вартості спірного будинку, його переобладнання чи капітального ремонту, тобто значного перетворення спірного об`єкта нерухомості. Сам факт перебування осіб у шлюбі в період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

22 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасенко В. Ю. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасенко В. Ю. вказала, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 755/3111/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16, щодо застосування статей 60, 61, 63, 65, 67, 69, 70, 74 СК України, статті 25 КпШС України, статті 17 Закону України «Про власність», статті 112 Цивільного кодексу Української РСР. Неврахування правових висновків, викладених в зазначених постановах Верховного Суду, пов`язано з недослідженням апеляційним судом зібраних у справі доказів. ОСОБА_1 підтвердила належними і допустимими доказами факт спільного проживання з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, однак апеляційний суд проігнорував надані нею докази, не оцінив їх взаємний зв`язок у сукупності та не навів у своєму рішенні мотивів повного чи часткового відхилення цих доказів.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 18 вересня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу на придбання в рівних частках належного ОСОБА_5 на праві приватної власності будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 .

22 липня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 22 липня 2006 року. Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька - ОСОБА_6 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 вересня 2003 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить на праві приватної власності по 1/3 частині житлового будинку на АДРЕСА_1 .

19 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк» ) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким ОСОБА_2 було йому надано кредит в іноземній валюті в сумі 25 000 швейцарських франків.

В забезпечення виконання вказаного договору 19 лютого 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, згідно з яким вони передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» житловий будинок та надвірні будівлі, розташовані на АДРЕСА_1 .

З листа ПАТ «Дельта Банк» від 04 лютого 2020 року вбачається, що право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 19 лютого 2008 року № 0, з усіма правочинами до нього, перейшло від ПАТ «УкрСиббанк» спочатку до ПАТ «Дельта Банк», а далі до ТОВ «Укрдебт Плюс» за відповідними договорами.

У справі наявні: заяви свідків, в яких вони вказують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, мали спільний бюджет протягом 2000-2003 року; ксерокопії фотографій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом в парковій зоні та на річці, однак дату, коли саме зроблені ці фотографії, встановити неможливо; копія накладної від 12 грудня 2003 року про придбання телевізора, автомагнітоли та автоколонок; фотокартки телевізора у спірному будинку; свідоцтво про прийом плити газової від 26 грудня 2002 року з підписом позивача; копії ветеринарного паспорта від 07 червня 2003 року на собаку Рицца породи Стаффорд, власником якої є позивач; копія медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_2 від 12 лютого 2002 року, в якій зазначено фактичне місце його проживання: АДРЕСА_2 (таке ж місце проживання ОСОБА_2 ); копія доручення від 20 вересня 2003 року на керування автомобілем ВАЗ 21063, виданого громадянином ОСОБА_7 на ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 12 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона фактично проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу в період із жовтня 2000 року. 1/3 частина спірного будинку була придбана за їх спільні кошти 18 вересня 2003 року.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 295/2969/17.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 640/572/16-ц.

Врахувавши вищенаведені правові висновки, встановивши, що зібрані у справі докази не підтверджують придбання 1/3 частини спірного будинку внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як сім`ї в період із жовтня 2000 року до 01 січня 2004 року, факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по час укладення шлюбу 22 липня 2006 року, а також - того, що спірна частка майна істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат позивача або спільних зусиль подружжя, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 755/3111/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16, які зазначені заявником в касаційній скарзі, про те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, які стосуються застосування статті 74 СК України до відносин, що вже існували на 01 січня 2004 року, оскільки апеляційним судом в цій справі встановлено, що позивачем не доведено факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по дату укладення шлюбу 22 липня 2006 року, а також - того, що спірна частка майна істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат позивача або спільних зусиль подружжя.

Посилаючись на неврахування апеляційним судом в цій справі правових висновків, викладених в зазначених постановах Верховного Суду, заявник зазначила, що: у вказаних правових висновках Верховний Суд при визначенні основного із критеріїв для відмови чи задоволення позовних вимог щодо визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу та щодо визнання спільно нажитого майна спільною сумісною власністю подружжя суд виходив з того, чи достатньо у справі доказів того, що дійсно позивач з відповідачем проживали разом і спільно брали участь у фінансових витратах. Тобто заявник фактично посилається на необхідність врахування висновків Верховного Суду щодо оцінки доказів у конкретних справах, однак такі висновки не є правовими висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які повинні бути враховані судами при розгляді справ.

В оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду викладені висновки щодо оцінки зібраних у справі доказів, а також - мотиви щодо їх відхилення чи врахування як в цілому, так і кожного доказу (групи однотипних доказів).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини п`ята-сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, висновки судів попередніх інстанції в цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним в судових рішеннях, на які послалася заявник. В цілому доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасенко В. Ю. про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, а також - заява про забезпечення позову.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасенко Віри Юріївни на постанову Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко