Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.04.2022 Справа №607/27732/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Бублінської О.Ю.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання у розмірі 155986,30 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 09 серпня 2011 року наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» №617 від 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 зараховано студенткою першого курсу медичного факультету. На виконання вимог Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №992 від 22 серпня 1996 року та Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року, 01 вересня 2006 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та ОСОБА_1 укладена угода №54 про підготовку фахівця з вищою освітою. За умовами вказаної угоди студент зобов`язується прибути після закінчення ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» на навчання в інтернатуру відповідно до направлення та пройти повний курс навчання згідно програми; по закінченню навчання в інтернатурі прибути на місце працевлаштування згідно призначення і відпрацювання не менше трьох років; у разі відмови їхати за направленням на навчання в інтернатурі або за призначенням на місце працевлаштування відшкодувати університету вартість навчання та суму отримання стипендії. На виконання умов укладеної угоди згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2017 року, від 01 грудня 2016, а також на підставі заяви відповідача від 15 червня 2017 року на ім`я ректора Університету постановлено направити відповідачку як молодого спеціаліста на роботу в Тернопільську міську комунальну лікарню швидкої допомоги на посаду лікаря-інфекціоніста. Окрім цього, направлення на роботу №57 було вручене відповідачці особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2017 року. Відповідно до листа директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики МОЗ України №11.2-10/4839 від 22 лютого 2019 року, на підставі звернення управління охорони здоров`я Тернопільської ОДА та ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» відповідачу змінено місце призначення на роботу з посади лікаря-інфекціоніста КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» на посаду старшого лаборанта кафедри інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України». Однак, згідно з наказом №107-о від 12 вересня 2019 року по Тернопільському національному медичному університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України, відповідачку звільнено з 17 вересня 2019 року з роботи старшого лаборанта кафедри інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами Університету за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Так, представник позивача вважає, що вказані дії свідчать про те, що відповідачка відмовилася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і, як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання. Згідно з наказом МОЗ України №1353 від 12 червня 2019 року «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету Університету за державним замовленням випуску 2017, вартість навчання становить 91677,90 гривень. Згідно довідок №07/4765 та №07/4763 від 03 жовтня 2019 року, за період навчання відповідача у ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» з вересня 2011 року по червень 2017 року відповідачці було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 64308,40 гривень. 04 жовтня 2019 року Університетом було надіслано відповідачу вимогу про виконання зобов`язання. Вказана вимога відповідачкою не виконана, при цьому, 16 жовтня 2019 року Університетом отримано письмову відповідь від ОСОБА_1 , у якій вона просить Університет відмовитись від вимоги щодо виконання нею зобов`язань згідно з угодою №54 від 01 вересня 2019 року. За вказаних позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позов, у якому вона заперечує проти заявлених позовних вимог та викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що не надавала особливого значення Угоді, підписаній нею 01 вересня 2011 році, не знала вимог закону про правомірність і обов`язковість зі сторони адміністрації та фактичне примушування її до підписання угоди. Крім того, в угоді було передбачено, що вона буде навчатися лікувальній справі та після закінчення отримає від університету направлення на працевлаштування за фахом, проте університет скерував її не на посаду лікаря, а на посаду лаборанта, яка не потребує фахівця з вищою медичною освітою і умовами роботи лікаря. Відповідно до даної Угоди, у разі відмови їхати за призначенням на місце працевлаштування вона зобов`язувалась відшкодувати університету вартість навчання та суму отриманої стипендії, однак вважає, що не відмовлялась від роботи, завжди прибувала по місцю направлення і відпрацьовувала. Також вказує, що листом №14-17/5987 від 05 березня 2019 року МОЗ України Університет надавав рекомендації щодо умови підписання угоди випускником, а не студентом, яким вона перебувала на момент підписання угоди в вересні 2011 року. Стверджує, що будучи випускником, жодних угод з університетом вона не підписувала. Крім цього, в листі ректора Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до Міністра охорони здоров`я України №11/1538 від 19 березня 2019 року останній, посилаючись на лист МОЗ України №08.1-50/15765 від 12.06.2017 р., доповідає про відсутність правових підстав щодо посилання у позовних вимогах до випускників на факт невиконання ними умов укладених, під час вступу до ВНЗ типових угод. Зазначає, що нормами статті 64 Закону «Про вищу освіту» передбачено, що випускники закладів вищої освіти вільні у виборі місця роботи, а також заклади вищої освіти не зобов`язані здійснювати працевлаштування випускників. Відтак, відповідачка вважає, що згідно ч. 1 ст. 64 Закону України «Про вищу освіту», заклади вищої освіти не зобов`язані працевлаштовувати студента, а сам студент самостійно обирає перше місце роботи і проходження інтернатури. Водночас, відповідно до ст.26 України "Про вищу освіту", університет сприяє працевлаштуванню студента, але не вказано, що примушує. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України подала до суду відповідь на відзив, у якій вказує, що згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, згідно умов укладеної угоди №54, укладеної 01 вересня 2011 року між ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та ОСОБА_1 відповідачка зобов`язалася прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Разом з тим, Угодою передбаченою обов`язок Університету забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; оформити студентові направлення на працевлаштування. Із пропозицією щодо працевлаштування відповідачка була ознайомлена та згідна, про свідчать її підписи в Картці працевлаштування випускника та пропозиції щодо працевлаштування. Окрім цього, направлення на роботу № 57 було вручено Відповідачу особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2017 року. Так, представник позивача вважає, що ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» повністю виконав умови укладеної з відповідачкою Угоди, а саме: забезпечено студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та оформлено студентові направлення на працевлаштування. Отже, підписуючи Угоду відповідачка добровільно погодилась на працевлаштування її навчальним закладом після закінчення навчання, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, також погодилась, у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше трьох років, відшкодувати вартість навчання. Відтак, представник позивача вважає, що за вказаних обставин, помилковим є твердження відповідачки про примушування її до примусової праці позивачем. Окрім цього, відносини між відповідачем та Університетом щодо навчання у вищому медичному навчальному закладі, зокрема й щодо доступності та безоплатності освіти, згідно абз.4 п.4.1. Рішення Конституційного Суду України регулюються Законами України: «Про вищу освіту» та іншими нормативно-правовими актами, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 (чинною на момент виникнення правовідносин), наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 (чинним на момент виникнення правовідносин і на день звернення із позовом, а також на даний час). Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції від 24.07.2014 року, чинної на час вступу відповідачки до Університету) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За вказаних обставин, представник позивача просила задоволити позов у повному обсязі.

За клопотанням представника позивача Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року зупинено провадження у даній цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №607/3693/17 (провадження №14-151 цс 20).

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2021 року поновлено провадження у вказаній цивільній справі №607/27732/19 за позовом Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

У судове засідання представник позивача Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представнок адвокат Федчишин Г. С., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно, у судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавали.

Судом установлено:

05 липня 2011 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до ректора ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського» із заявою про допуск її до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету цього університету за програмою підготовки «лікувальна справа». У заяві відповідачка зобов`язалася в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом - повернути витрачені Державою кошти на навчання. (а.с.11)

На підставі рішення приймальної комісії від 09 серпня 2011 року наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» №617 від 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 зараховано студенткою першого курсу медичного факультету.

01 вересня 2006 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» та ОСОБА_1 укладено угоду №54 про підготовку фахівця з вищою освітою. За умовами вказаної угоди студент зобов`язується прибути після закінчення Університету на навчання в інтернатуру відповідно до направлення та пройти повний курс навчання згідно програми; по закінченню навчання в інтернатурі прибути на місце працевлаштування згідно призначення і відпрацювання не менше трьох років; у разі відмови їхати за направленням на навчання в інтернатурі або за призначенням на місце працевлаштування відшкодувати університету вартість навчання та суму отримання стипендії.

Згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2017 року, від 01 грудня 2016, а також на підставі заяви відповідачкм від 15 червня 2017 року на ім`я ректора Університету постановлено направити ОСОБА_1 як молодого спеціаліста на роботу в Тернопільську міську комунальну лікарню швидкої допомоги на посаду лікаря-інфекціоніста. (а.с. 16-20, а.с. 31)

Окрім цього, направлення на роботу №57 було вручене відповідачці особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2017 року. (а.с.29)

Наказом ректора ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» від 26 червня 2017 року № 155(ДМ) «Про випуск лікарів» ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом.

Відповідно до листа директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики МОЗ України №11.2-10/4839 від 22 лютого 2019 року, на підставі звернення управління охорони здоров`я Тернопільської ОДА та ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» відповідачу змінено місце призначення на роботу з посади лікаря-інфекціоніста КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» на посаду старшого лаборанта кафедри інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України». (а.с. 35)

Відповідно до накау №107-о від 12 вересня 2019 року по Тернопільському національному медичному університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України, ОСОБА_1 звільнено з 17 вересня 2019 року з роботи старшого лаборанта кафедри інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами Університету за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. (а.с. 36)

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням ОСОБА_1 , 2017 року випуску, вартість навчання ОСОБА_1 становить 91677,90 гривень.

Згідно довідки про доходи №07/4765 виданої 03 жовтня 2019 року Тернопільським національним медичним університетом імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з вересня 2011 року по грудень 2014 року становить 30883,43 гривень.

Відповідно із довідкою про доходи №07/4763 виданої 03 жовтня 2019 року Тернопільським національним медичним університетом імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по червень 2017 року становить 33424,97 гривень.

Згідно з наказом МОЗ України №1353 від 12 червня 2019 року «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України.

04 жовтня 2019 року Медичним університетом імені І.Я. Горбачевського направлялась ОСОБА_1 письмова вимога про виконання зобов`язання за №19/4782, якою відповідачку повідомлено про необхідність відшкодувати затрачені Університетом кошти за її навчання у сумі 155986,30 гривень, в строк семи днів з моменту отримання даної вимоги.

16 жовтня 2019 року Університетом отримано письмову відповідь від ОСОБА_1 , у якій вона просить Університет відмовитись від вимоги щодо виконання нею зобов`язань згідно з угодою №54 від 01 вересня 2019 року, покликаючись на протиправність таких вимог. (а.с.46-48)

Вищевказане свідчить про те, що відповідачка відмовився відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» (в чинній редакції далі - Закон про вищу освіту 2014 року) особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на призначення стипендій (пункт 11).

Частина друга цієї ж статті Закону про вищу освіту 2014 року визначає, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1.

Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ Президента № 77/96) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Суд звертає увагу на те, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суду у своїй Постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. Покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави.

Щодо зазначених у відзиві на позов доводів відповідачки, про те, що на момент виникнення у неї зобов`язання щодо відпрацювання, а саме у 2019 році, норма ст. 52 Закону України про освіту 1991 року втратила чинність, суд звертає увагу на те якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2011 року, регулюються саме нею. Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20).

Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2011 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2011 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2011 року) випускник має обов`язок відшкодувати у всатновленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц).

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 26 січня 2021 року при розгляді справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) прийшла до правового висновку про те, що отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг.

Відтак, ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2011 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку має місце умисне порушення з вини відповідачки прав позивача, відтак, позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання підлягає до задоволення.

Вказаний висновок суду відповідає, зокрема, і висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23 січня 2018 року в справі № 607/9099/15-ц, яку суд відповідно до ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, сплачений при зверненні до суду із позовом судовий збір в розмірі 2339 гривень.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81 141, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України грошові кошти, витрачені на її навчання в цьому університеті у сумі 155 986,30 (сто п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) гривень 30 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України судовий збір у розмірі 2339,79 (дві тисячі триста тридцять дев`ять) гривень 79 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 18 квітня 2022 року.

Реквізити сторін:

Позивач: Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, місцезнаходження: м. Тернопіль вул. Майдан Волі, 1, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка