Справа № 156/173/21
Провадження № 2/156/8/22
Рядок статзвіту № 38
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2022 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Федечко М. О.

за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В., Киці Л.Ф.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іваничі за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 156/173/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 10 липня 2017 року в сумі 10700 дол. США. та 3 % річних за користування коштами в розмірі 955 дол. США.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що за усним договором позики, підтвердженим розпискою від 10 липня 2017 року, відповідач позичила у нього 10700 дол. США, які зобов`язувалася повернути до 10 березня 2018 року. У розписці зазначено, що розписка була написана власноручно, без примусу, при здоровому глузді та ясній пам`яті.

Позичених коштів відповідач йому не повернула і на даний час ухиляється від виконання своїх зобов`язань в добровільному порядку. 13 жовтня 2020 року ним надіслано претензію відповідачу у якій просив повернути кошти у строк до 31 жовтня 2020 року, однак його вимога залишилась незадоволена, незважаючи на те, що відповідач отримала претензію 13 жовтня 2020 року.

Крім суми вказаної у борговій розписці, відповідач зобов`язана сплатити йому три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України, що станом на 01 березня 2021 року становить 955 дол. США із здійсненого ним розрахунку за період часу з 11 березня 2018 року по 01 березня 2021 року.

Всього відповідач зобов`язана йому сплатити 11655 дол. США. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які він поніс у зв`язку із зверненням до суду із вказаним позовом, що складаються з витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 5000 грн. та 2990,66 грн. витрат зі сплати судового збору.

Ухвалою судді від 18 березня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

26 травня 2021 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Волинському науково-дослідному експертно криміналістичному центру УМВС України.

16 вересня 2021 року поновлене провадження у справі.

01 листопада 20201 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та суду пояснив, що на прохання відповідача, 10 липня 2017 року позичив їй грошові кошти в сумі 10700 дол. США. про що ОСОБА_2 власноручно, без будь-якого примусу написала розписку та зазначила дату повернення позичених коштів. Папір та ручку для написання розписки надав їй він. Відповідач, його колишня перша вчителька, він добре її знав і вона повідомляла йому, що кошти позичає для придбання житла або погашення виниклих кредитів. У строк вказаний у розписці, відповідач коштів не повернула і він особисто звертався до неї виконати свої боргові зобов`язання за розпискою від 10 липня 2017 року. Повідомляв відповідачу, що після настання строку повернення коштів, який зазначений у розписці, необхідно буде сплатити відсотки. Після 2017 року між ними в телефонному режимі через засоби телефонного зв`язку, через Інтернет за допомогою месенджера Viber велася переписка про повернення коштів, однак по даний час відповідач позичених грошових коштів не повернула. Синові відповідача ОСОБА_4 , він теж позичав кошти, однак за іншими борговими розписками. Кошти, які повертав йому син відповідача не по спірних боргових зобов`язаннях. По борговій розписці від 10 липня 2017 року відповідач чи її син коштів не повертали.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити та суду пояснив, що висновком експерта підтверджено власноручне написання розписки відповідачем про отримання грошових коштів у позивача 10 липня 2017 року в розмірі 10700 дол. США. Через порушення грошових зобов`язань за розпискою, відповідач зобов`язана сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми, що становить 955 дол. США. На підтвердження заперечення позовних вимог, відповідачем будь-яких доказів не надано, а долучена до матеріалів справи переписка через засоби телефонного зв`язку, за допомогою месендрежа Viber є неналежним доказом, оскільки не відповідає вимогам ст. 100 ЦПК України, тому вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у задоволенні позову просить відмовити у зв`язку з безпідставністю змісту позовних вимог та суду пояснила, що грошових коштів за розпискою від 10 липня 2017 року не отримувала та ними не користувалася. Позивач примусив її написати розписку, під диктовку. Не виключає, що її син міг позичити кошти у ОСОБА_3 . З приводу примусового написання розписки у правоохоронні органи не зверталася. Точної дати написання розписки чи це було у 2016 році чи у 2017 році не пам`ятає. Не пам`ятає чи здійснювала виправлення у розписці. Враховуючи, що грошових коштів зазначених у розписці не отримувала, тому вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Представники відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та суду пояснили, що відповідачем спростовано вимоги позивача шляхом надання переписки листування через засоби телефонного зв`язку, месендреж Viber якою встановлено нечесність позивача і спростовано факт існування між ними боргових зобов`язань у виді позик. Вважають, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні боргові правовідносини. Не встановлено, що дійсно позивач передавав кошти відповідачу. Розписка написана під погрозою та тиском позивача. У розписці існують відомості про наміри позичити кошти. Крім того, у розписці відсутній грошовий еквівалент в грошовій одиниці України - гривні. Вказана розписка не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача за розпискою від 10 липня 2017 року.

Представником відповідача ОСОБА_5 до матеріалів справи долучено виступ у судових дебатах в письмовому вигляді, згідно стислого змісту якого, у невстановлений період часу ОСОБА_3 продиктував текст та відібрав письмову розписку від ОСОБА_2 про те, що він позичив їй 10700 дол. США, після чого, у салоні свого автомобіля нібито передав відповідачу вказані кошти. Розписка про позику датована 10 липня 2017 року, однак ОСОБА_3 не повідомив точного часу та місця передачі грошових коштів, номінали та кількість переданих грошових купюр. Позивачем не надано доказів, які б об`єктивно підтверджували отримання чи передачу ним грошових коштів ОСОБА_2 . У поданій розписці лише зазначено, що ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти в сумі 10700 дол. США. Крім того, позивачем не дотримано форми укладення договору - ч. 1 ст. 1047 ЦК України. Документу, який посвідчує передання позивачем визначеної грошової суми позивачем суду не надано. Вважають, що терміни «позичила», «позичив», «отримав», «передав» не є тотожними поняттями. ОСОБА_2 заперечує сам факт існування договірних відносин щодо позики, а зазначення у розписці слова «позичила» не підтверджує факту передачі грошей і може вказувати на іншу суть або наміри. Факт отримання коштів у борг підтверджує розписка про отримання коштів із змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів. Син відповідача, ОСОБА_7 мав незрозумілі для неї фінансові стосунки з ОСОБА_3 , а розписку змушена була написати під диктовку позивача для припинення виниклого конфлікту через постійний психологічний тиск, погрози, шантаж. Листування (переписка) у месенджері ВАЙБЕР має значення для виявлення справжньої правової природи взаємостосунків сторін та правильного встановлення обставин справи. В тексті розписки наявні виправлення щодо дати позики грошових коштів 10 липня 2016 з цифри «6» 2016 на цифру «7» - 2017., що підтверджено висновком судової експертизи, ким зроблені вказані виправлення не встановлено. Позивач зазначив, що розписка виконувалася ОСОБА_2 на його папері та його кульковою ручкою, що не виключає можливості внесення виправлень до першопочаткового змісту розписки саме ОСОБА_3 . Саме дата виправлення має істотне значення у справі, оскільки ОСОБА_2 заявляючи про себе, як підставну особу не знає справжніх взаємостосунків між позивачем та її сином - ОСОБА_8 . Із переписки наданої відповідачем встановлено, що ОСОБА_2 не отримувала 10 липня 2017 року від ОСОБА_9 грошових коштів, а зазначено «взяли в мене 10,7 в березні 18 року». (а.с. 146-149).

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представників відповідача, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_2 посилається на те, що 10 липня 2017 року відповідач, ОСОБА_2 позичила у нього 10700 дол. США та зобов`язалася повернути до 10 березня 2018 року про що власноручно написала розписку. (а.с. 125). Наведена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи оригіналом розписки.

У встановлений розпискою строк відповідач не повернула позивачу позичені кошти, у зв`язку з чим останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Невизнаючи позов та заперечивши отримання від позивача грошових коштів за розпискою від 10 липня 2017 року, відповідачем зазначено, що розписку від 10 липня 2017 року написано під примусом позивача, коштів від нього не отримувала, і сама розписка не посвідчує передання позивачем їй грошових коштів у розмірі 10700 дол. США. та на підтвердження своїх заперечень, надано переписку, яка була здійснена між нею та позивачем через засоби телефонного зв`язку, через месенджер Viber. Крім того, позивачем не дотримано вимог укладення письмового договору позики, як це передбачено ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 526 ЦК України вказує на те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, що вказано в ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц (провадження № 61-11280св18).

За клопотанням сторони відповідача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу з метою встановлення справжності підпису ОСОБА_2 в розписці від 10 липня 2017 року та встановлених у неї виправлень, оскільки відповідач в судовому засіданні ствердила, що таку розписку не підписувала.

Згідно висновку експерта від 08 вересня 2021 року № КСЕ-19/103-21/5410, в буквенно-цифровому записі 7-го рядка Розписки від імені ОСОБА_2 від 10 липня 2017 року після дати, а саме, цифрового запису «10…» наявне виправлення - зміна початкового змісту документу шляхом перероблення одних письмових знаків на інші. Встановити першочерговість написання цифр («0» чи «1») («1» чи «7») в буквенно-цифровому записі «10.0-1 1-7. 2016 7 р.» 7-го рядка розписки від імені ОСОБА_2 від 10 липня 2017 року не виявилось можливим, по причині вказаній в досліджуваній частині висновку експерта (с. 6-7). Цифра «6» в цифровому записі «2016» була перекреслена вертикальним прямолінійно-петльовим штрихом , з подальшим написанням справа над цифрою «6» цифри «7» яка має штрихи повторного наведення. Дата складання розписки «10.07.2017 р.» та цифрові записи тексту Розписки від імені ОСОБА_2 від 10.07.2017 - виконані однією особою. Встановити, чи однією і тією ж особою виконаний основний текст розписки та здійснені виправлення дати отримання позики зазначеної у тексті - «2016» на «2017», не виявилось можливим, по причині вказаній в досліджуваній частині висновку експерта (с. 9). Рукописний текст, що починається словами: «Розписка Дана в тому, що я ОСОБА_2 », зареєстрована…» та закінчується словами «… при здоровому глузді і ясній пам`яті . 10.07.2017 р.» Розписки від імені ОСОБА_2 від 10.07.2017 - виконаний ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 Розписки від імені ОСОБА_2 від 10.07.2017 - виконаний ОСОБА_2 . (а.с.109-111).

На підставі висновку експерта у суду немає підстав для сумніву, що розписка від 10 липня 2017 року виконана відповідачкою ОСОБА_2 та нею підписана. Суду не надано жодні докази, які б підтверджували факт повернення відповідачкою коштів позивачу про що свідчить відсутність вказівок про повернення сум та підписів сторін, наявність розписки у розпорядження позивача. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така правова позиція була викладена неодноразово як у постановах Верховного Суду України (постанова від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12), а також у постановах Верховного Суду (від 12.11.2020 № 154/3443/18 (61-6026св20 та інших).

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У відповідності до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

В порушення зазначених вимог закону відповідачем та її представниками не надано доказів на підтвердження того, що кошти насправді не були одержані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 .

Також, не заслуговують на увагу і доводи відповідача відносно того, що вона писала розписку примусово чи під тиском зі сторони позивача, оскільки, у відповідності з положеннями ст. 1051 ЦК України, в судовому порядку договір позики (розписки) оспорено не було, з приводу застосування до неї примусу чи тиску в правоохоронні органи не зверталася, а надана суду переписка не підтверджує факт написання відповідачем розписки під тиском зі сторони позивача.

Долучена відповідачем на спростування позовних вимог переписка в месенджері «Вайбер», нібито між нею та позивачем, яка на її думку є доказом того, що кошти вона не позичала, не спростовує факту написання нею власноручно розписки, що підтверджено висновком експерта.

Крім цього, посилання відповідача на те, що такі кошти вона не отримувала, хоча і написала розписку під тиском, а можливо отримував син ОСОБА_7 не підтверджені жодними доказами, клопотання зі сторони відповідача про допит свідків не заявлялося. Як вказував позивач між сином позивача та ним існують договірні відносини з приводу інших боргових розписок, саме в їх рамках поверталися кошти.

Таким чином, відповідач всупереч положенням статті 77, 81 ЦПК України не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем, чи її наявність у меншому розмірі. Посилання відповідача в судовому засіданні на те, що вона не отримувала кошти, а розписку написала під примусом, суд вважає такими, що спрямовані на уникнення виконання грошового зобов`язання перед позивачем. Крім того, як ствердила в судовому засіданні відповідач, у правоохоронні органи з приводу неправомірних дій позивача, примушування до написання незаконної розписки, не зверталася.

Що стосується наданої відповідачем переписки засобами телефонного зв`язку, через Інтернет за допомогою месенджера Viber на спростування позовних вимог, варто зазначити наступне.

14.02.2019 року Велика Палата ВС в рамках справи № 9901/43/19 зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом подання електронного документа. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним. Верховний Суд акцентує увагу, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом в розумінні ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та - або підписування електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладання електронного підпису завершує створення електронного документу. Роздруківка електронної роздруківки без ЕЦП не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення та зміст такого документу незахищений від правок та виправлення.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі № 904/2882/18 та від 24.09.2019 року у справі № 922/1151/18.

Як встановлено судом в супереч вище вказаному представником відповідача долучено до матеріалів цивільної справи копію CDдиску з скриншотами переписки між сторонами без накладання електронного підпису. Щодо паперової роздруківки переписки між сторонами суд звертає увагу, що

належність засвідчення копій передбачена Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55. Згідно п. 5.27 вказаної системи передбачено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів « Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч вищевказаним законодавчим нормам надані відповідачем копії письмових доказів не засвідчені належним чином (відповідність кожної копії письмового доказу оригіналу має бути окремо підтверджена особистим підписом позивачів із зазначенням ініціалів та прізвища, а також дати такого засвідчення).

Що стосується посилання сторони відповідача про недотримання письмової форми договору (ч. 1 ст. 1047 ЦК України) суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки, щодо правової природи договору позики і розписки, викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та неодноразово підтримано Касаційним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 583/610/16-ц (провадження № 61-4621св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 621/960/16-ц (провадження № 61-35294св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), від 02 червня 2020 року у справі № 483/248/16 (провадження № 61-2413св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 201/6221/19 (провадження № 61-6662св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 643/13788/15-ц.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Судом встановлено, що у договорах позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Як слідує із розписки, борг в іноземній валюті в сумі 10700 дол. США відповідачем мав бути повернутий в строки вказані у ній, а саме, до 10 березня 2018 року. Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошові зобов`язання в строк, передбачений розпискою, не виконано.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин до стягнення з відповідача на користь позивача також підлягає 3 % річних від простроченої суми, що становить 955 дол. США. Позивачем здійснено розрахунок з урахуванням прострочених сум у правильності якого в суду не виникає сумнівів.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому враховуючи ст. 204 ЦК України презумцію правомірності правочину, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у валюті, визначеній договором, а саме, в доларах США.

Крім того, позивачем було представлено суду оригінал розписки, за правилами ст. 545 ЦК України, вказана обставина свідчить про наявність у ОСОБА_2 невиконаного у строк боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 . Заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 10700 дол. США заборгованості за договором розписки та 955 дол. США, що становить 3 % річних від прострочених сум за весь час прострочення, а всього 11655 дол. США.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3257,76 грн. витрат зі сплати судового збору. Для здійснення розрахунку судового збору позивачем додано витяг офіційного валютного курсу НБУ станом на 1 березня 2021 року.

Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги. Понесення таких витрат підтверджується договором про надання правової допомоги № 23/02 від 23 лютого 2021 року; актом приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги № 23/02 від 26 лютого 2021 року; додатковою угодою № 1 від 26 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги № 23/2 від 23 лютого 2020 року.

Розмір витрат на думку суду є співмірним із обсягом виконаної роботи та часом, витраченим для надання послуг з правничої допомоги, а також із значенням справи для сторони, що відповідає вимогам ст. ст. 137, 141 ЦПК України, а тому з врахуванням відсутності заяви про зменшення витрат на правову допомогу зі сторони відповідача, з останньої на користь позивача необхідно стягнути 5000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 27, 280-289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заборгованість за договором позики від 10 липня 2017 року в сумі 10700 (десять тисяч сімсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 3 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення в розмірі 955 (дев`ятсот п`ятдесят п`ять) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3257,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 грн. судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2022 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Лесик Сергій Ігорович реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місцезнаходження м. Володимир-Волинський вул. Устилузька, 19 Волинська область;

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ;

Представники відповідача: адвокат Полячук Сергій Іванович, місцезнаходження м. Луцьк пр. Соборності 25 А/42 Волинська область;

адвокат Нарушевич Володимир Валерійович, місцезнаходження м. Луцьк вул. Станіславського 50/230.

Суддя М.О. Федечко