ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/444/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/1029/19 Категорія: 304090000 Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

24.12.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 28.12.2016 року.

Також позивач 23.01.2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 26.01.2017 року.

Вимоги мотивовані тим, що 28.12.2016 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач отримав в борг 28.12.2016 від позивача грошові кошти в сумі 11 000,00 доларів США. На підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_1 28.12.2016 року надав їй розписку, згідно якої зобов`язався повернути борг до 01.07.2017.

26.01.2017 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач отримав в борг 26.01.2017 від позивача грошові кошти в сумі 9 000,00 доларів США. На підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_1 26.01.2017 надав їй розписку, згідно якої зобов`язався повернути борг до 01.08.2017.

Після настання термінів повернення боргу вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути борг, він не заперечував, проте просив зачекати. На даний час став уникати спілкування із нею, її телефонні дзвінки ігнорує, борг не повернув.

Сума основного боргу відповідача перед нею за договором позики від 28.12.2016 станом на 23.12.2019 становить 11 000 доларів США, що еквівалентно 256 203,20 грн та за договором позика від 26.01.2017 станом на 23.01.2020 становить 9 000,00 доларів США.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України розмір процентів: за договором позики від 28.12.2016 становить 6 575,86 доларів США, що в еквіваленті становить 153 157,67 грн; за договором позики від 26.01.2017 становить 5 384,89 доларів США.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд стягнути із відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість:

за договором позики від 28.12.2016 основний борг в сумі 11 000,00 доларів США, відсотки за користування коштами в розмірі 6 575,86 доларів США, витрати по сплаті судового збору в сумі 4 093,60 грн та 5 000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу;

за договором позики від 26.01.2017: основний борг в сумі 9 000,00 доларів США, відсотки за користування коштами в сумі 5 384,89 доларів США, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 499,98 грн та 4000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 16.06.2020 року об`єднано цивільну справу №702/46/20, провадження №2/702/93/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу із справою №702/1029/19, провадження №2/702/74/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та присвоєно об`єднаній справі №702/1029/19, провадження №2/702/74/20.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : за договором позики від 28.12.2016 грошову суму у розмірі 12 023 (дванадцять тисяч двадцять три) доларів США, з яких: 11 000 доларів США сума основного боргу та 1 023 доларів США процентів за користування позикою;

за договором позики від 26.01.2017 грошову суму у розмірі 9 846 (дев`ять тисяч вісімсот сорок шість) доларів США, з яких: 9 000 доларів США сума основного боргу та 846 доларів США процентів за користування позикою.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір розмірі 5195,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 5367, 63 грн.

В задоволенні вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовлено повністю.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Чекраської області від 22 грудня 2022 року виправлено в 6 абзаці резолютивної частини рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21.12.2021 допущену описку та арифметичну помилку щодо стягувача та боржника за вимогою про стягнення витрат, пов`язаних з проведення експертизи та їх розміру з тексту «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 5 367 (п`ять тисяч триста шістдесят сім) грн 63 коп» на текст «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2 477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) грн 49 коп».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено, що 28.12.2016 ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти в сумі 11 000 доларів США та 26.01.2017 отримав у позику грошові кошти в сумі 9 000 доларів США, які станом на 21.12.2021 позичальнику (позивачу) не повернув.

Доказів того, що відповідач сплатив борг (розписки про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі) матеріали справи не містять. Враховуючи наявність боргового документа у позикодавця (позивача) суд вважав зобов`язане не виконане.

Водночас, суд першої інстанції не погодився з розрахунками відсотків здійснених позивачем з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит).

Тому судом першої інстанції здійснено свій розрахунок процентів, які підлягають стягненню до закінчення строку позик за борговими розписками.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказуючи на незаконність судового рішення, ухвалення його без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, та з порушенням норм процесуального і матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено засади змагальності сторін та пропорційності, оскільки відмовлено йому у перенесенні судовому засіданні.

Зазначає, що розписки надані позивачем не відповідають встановленим для них вимогам, а тому не можуть підтверджувати факт укладення договору позики та факту передачі коштів. У розписці не мітиться дати фактичної передачі коштів і обставин такої передачі. Дані вимоги є обов`язковими для розписки і без їх зазначення вони вважаються неналежними та не підтверджують факту укладання позики і факту передачі грошей.

Наголошує на тому, що він ніколи в житті не позивач кошти у громадянки ОСОБА_2 . При цьому вказує, що на нього та його господарську діяльність здійснюється щоденний тиск.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до оригіналу розписки від 28.12.2016 ОСОБА_1 отримав 28.12.2016 від ОСОБА_2 в борг грошову суму у розмірі 11 000 доларів США. Зобов`язується повернути позику в строк до 01.07.2017. За користування даними коштами зобов`язується сплатити ОСОБА_2 винагороду у розмірі 20% річних. Факт отримання коштів підтверджує своїм підписом (т. 1 а.с. 106).

Згідно з оригіналом розписки від 26.01.2017 ОСОБА_1 отримав 26.01.2017 від ОСОБА_2 в борг грошову суму у розмірі 9 000 доларів США. Зобов`язується повернути позику в строк до 01.08.2017. За користування даними коштами зобов`язується сплатити ОСОБА_2 винагороду у розмірі 20% річних. Факт отримання коштів підтверджує своїм підписом (т. 1 а.с. 171).

Податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , відповідно до якої обсяг доходу за звітний (податковий) період 2016 року становить 1936759 грн (т. 2 а.с. 60, 61).

Відповідно до висновку експерта, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 702/1029/19 від 28.01.2021 підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» розписки від 28.12.2016 та в графі «Підпис» розписки від 26.01.2017 виконані рукописно, пишучим приладом - кульковою ручкою без будь - якої попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» розписки від 26.01.2017 виконаний ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» розписки від 28.12.2016 виконаний ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 22 - 27).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі N 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі N 544/174/17 (провадження N 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що "у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження" в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку".

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що розписки не відповідають вимогам, які застосовуються до даного виду документу, то колегія суддів враховує наступне.

Чинним законодавством не передбачено чітких вимог до даного виду документу, оскільки боргова розписка сама по собі не є договором позики, а є лише підтвердженням договору позики, який був укладений між сторонами.

Відповідно до розписок від 28.12.2016 року та від 26.01.2017 року, в них міститься інформація про особу, яка отримала позику, суму отриманих коштів у позику, строк на який отримано позику та відсотки за користування позикою та підпис позичальника. Тобто містять повну інформацію для ідентифікації позичальника, суми боргу та відсотків, а також строк кредитування.

Таким чином, розписки, як документи, що підтверджують боргові зобов`язання, містять умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням про їх повернення до 01.07.2017 за борговою розпискою від 28.12.2016 та до 01.08.2017 за борговою розпискою від 26.01.2017.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що 28.12.2016 ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти в сумі 11 000 доларів США та 26.01.2017 отримав у позику грошові кошти в сумі 9 000 доларів США, які станом на 21.12.2021 позичальнику (позивачу) не повернув.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В частині тверджень відповідача викладених в апеляційній скарзі щодо того, що він не отримував вказаних коштів, то колегія суддів враховує, що такі доводи спростовуються наявністю у позивача розписок підписаних ОСОБА_1 .

Крім того, власноручне підписання ОСОБА_1 вказаних розписок підтверджується висновком експерта, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 702/1029/19 від 28.01.2021.

При цьому слід врахувати, що відповідачем вказаний висновок не спростований, ним не заявлено клопотань про призначення повторної експертизи.

Щодо стягнення відсотків за користування позикою слід звернути увагу на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19) зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачі просили стягнути проценти із розрахунку 2 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 28 лютого 2013 року. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, висновки судів про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування грошима за період з листопада 2012 року по червень 2016 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права".

Таким чином у справі, що переглядається, після настання строку повернення позик від 28.12.2016 року та від 26.01.2017 року, ОСОБА_2 мала право на стягнення з ОСОБА_1 тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права у даній частині та стягнуто відсотки за користування позикою за розпискою від 26.01.2017 року за період з дати отримання коштів та до 01.07.2017 року (строк позики) і за розпискою від 26.01.2017 року за період з дати отримання коштів та до 01.08.2017 року (строк позики).

Щодо тверджень ОСОБА_1 в частині того, що суд безпідставно не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи призначений на 21 грудня 2021 року та ухвалив рішення по суті справи, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Як встановлено судом першої інстанції та видно із матеріалів справи, в судове засідання 21.12.2021 року відповідач ОСОБА_1 повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, повторно подав до суду заяву, відповідно до якої просить перенести судове засідання на іншу дату та час у зв`язку з поганим самопочуттям. Заяв аналогічного змісту ОСОБА_1 подавав 22.10.2021 (т. 2 а.с. 167), 15.11.2021 (т. 2 а.с. 179), 08.12.2021 (т. 2 а.с. 199), що свідчить про його обізнаність про призначені судові засідання на вказані дати.

В той же час відповідачем не надано доказів поважності нез`явлення у судові засідання (як-то листок непрацездатності, або ж зазначення непереборних або виключних обставин), тому суд першої інстанції не порушив прав відповідача на участь у судових засіданнях та не порушив принципів процесуального законодавства змагальності та пропорційності, на чому останній наголошував.

Крім того, у висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 зазначено: «неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору».

В апеляційній скарзі не міститься переконливих доводів, які б впливали на правильність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2022 року.

Судді: