Справа № 710/363/22
Провадження № 2/710/207/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.04.2022 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі

головуючого - судді Симоненко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коваленка В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника Шполянської міської ради ОТГ Плосконос Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Комунальник" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: директор Комунального підприємства "Комунальник" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Марчук Владислав Васильович, Шполянська міська рада об`єднаної територіальної громади про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Шполянського районного суду Черкаської області із позовом до КП « Комунальник» Шполянської міської ради ОТГ, у якому просила, з урахуванням уточненої позовної заяви із зменшеними позовними вимогами, яка надійшла до суду 24.03.2022 року, визнати незаконним та скасувати наказ відповідача за № 4 від 15.02.2022 року про відсторонення позивача від роботи; стягнути із відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.02.2022 року до 23.02.2022 року включно із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 526 грн 07 коп. за один робочій день, в загальній сумі 3682 грн 49 коп. за 7 днів.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона прийнята на роботу до КП « Комунальник» на посаду бухгалтера з 01.05.2018 року. 24.01.2022 року директор підприємства повідомив її про те, що з 01.02.2022 року на період дії карантину, встановленому КМУ, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників підприємства. Ознайомившись із змістом письмового попередження, позивач зазначила, що вона незгодна, так як це порушує її конституційні права та надала письмову обґрунтовану відповідь про відмову від щеплення проти COVID-19. Однак, 15.02.2022 року її ознайомили із наказом № 14 про відсторонення позивача з роботи з 15.02.2022 та з того дня вона не працює. Позивач вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на її думку, у роботодавця відсутні підстави примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-1. Зазначила, що щеплення від COVID -19 є медичним експериментом. Жодна людина, без її вільної згоди, не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Також зазначила, що відстороненням від роботи без збереження заробітної плати порушене її право на працю та вона позбавлена єдиного джерела доходу, а вона має на утриманні неповнолітню доньку.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що позовні вимоги не визнає, оскаржений наказ виданий на підставі ст. 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, зареєстрованого в міністерстві Юстиції 07.10.2021 року за № 1306/36928, яким затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, який був розширений Наказом міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2022 року за № 2664, та до таких включені комунальні підприємства, установи та організації. Оскільки позивач правомірно була відсторонена від роботи, у зазначений період , тому відсутні підстави для збереження заробітної плати. Зазначив, що позивач допущена до роботи з 24.02.2022 року у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні відповідно до Указу Президента України № 64/2022.

Позивач надала суду відповідь на відзив, в якій вказала, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу п.1 ст. 92 Конституції, таке втручання дозволено лише виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету міністрів України.

03.03.2022 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

29.03.2022 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: директора Комунального підприємства "Комунальник" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Марчук Владислава Васильовича, Шполянську міську раду об`єднаної територіальної громади .

У судовому засіданні позивач підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач та третя особа директор КП « Комунальник» Шполянської міської ради ОТГ Марчук В.В. у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви, в якій просили суд розглянути справу без їх участі.

Представник Шполянської міської ради ОТГ у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що наказ директора КП « Комунальник Шполянської міської ради ОТГ про відсторонення позивача від роботи виданий у межах чинного законодавства. Відповідно до Переліку професій, які підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19, до нього увійшли і працівники підприємства відповідача. Керівник правомірно прийняв рішення про відсторонення позивача від роботи. Доказів наявності у позивача протипоказань проти щеплення від COVID-19 немає. Право позивача не порушене, оскільки відсторонення від роботи не є звільненням та дисциплінарним стягненням, це обмеження є тимчасовим заходом. Щеплення від COVID-19 не є медичним експериментом. Вакцини від COVID-19 пройшли процедуру реєстрації в Україні та дозволені до використання. Вважала, що керівник, на якого покладено нормами чинного законодавства обов`язок забезпечення здоров`я всіх працівників, діяв правомірно.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно наказу ( розпорядження) № 30 від 27.04.2018 року КП « Комунальник» та відомостей трудової книжки ОСОБА_1 , позивач з 01.05.2018 року прийнята на посаду бухгалтера та ознайомлена із посадовою інструкцією бухгалтера КП « Комунальник» Шполянської міської ради ОТГ(а.с. 26-28).

Із письмового повідомлення від 12.01.2022 року № 10 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 вбачається, що ОСОБА_2 повідомлена про те, що з 01.02.2022 року на період карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників підприємства. На підставі наказу МОЗ « Про затвердження Переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 та п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 запропоновано надати до 31.01.2022 року документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 959. Проінформовано, якщо до цієї дати позивач не надає один із зазначених документів, 01 лютого 2021 року вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-111( а.с.290).

Відповідно запису на вказаному наказі ОСОБА_2 ознайомлена з ним 24.01.2022 року.

Заперечуючи проти вказаного попередження, ОСОБА_1 26.01.2022 року подала до КП « Комунальник» Шполянської міської ради ОТГ обґрунтовану відмову від щеплення проти COVID- 19, посилаючись на те, що під видом вакцинації від COVID- 19 проходить експеримент, вважає, що введення вакцини є небезпечним для здоров`я, зважаючи на те, що у медичних препаратів не завершений комплекс клінічних випробувань та вона має право на відмову від щеплення на підставі ст. 28 Конституції України ( а.с.30).

Згідно з наказом директора КП « Комунальник» Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади ОСОБА_3 «Про відсторонення від роботи » №14 від 15.02.2022 р., ОСОБА_1 , бухгалтера, відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 15.02.2022 на час відсутності щеплення проти COVID- 19 без збереження заробітної плати (а.с. 31).

Із відмітки на вказаному наказі вбачається, що із ним ОСОБА_1 ознайомлена (наказ зачитано вголос).

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

При видачі оспорюваного наказу відповідач, керувався нормами статті 46 КЗпП України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Згідно зі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство охорони здоров`я України, згідно з п. 1 Положення Про міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267.

Обов`язковість профілактичних щеплень проти інших, ніж туберкульоз, поліомієліт, дифтерія, кашлюк, правець та кір, інфекційних захворювань передбачена також Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим Наказом МОЗ України від 16.09.2011 № 595.

Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», у редакції наказу МОЗ від 30.11.2021 № 2664, який набрав чинності 31.01.2022 року, встановлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники комунальних підприємств, установ та організацій.

Наведеним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Щодо твердження позивача про те, що перелік обов`язкових щеплень визначається виключно Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб" у якому щеплення проти COVID-19 відсутнє, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у п. 269 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає, що визначення терміну "закон" у словосполученні "відповідно до закону" необхідно розуміти не у формальному сенсі, а більш широкому, включаючи підзаконні нормативні акти.

За нормами ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" в ч. 1 передбачено ряд захворювань, профілактичні щеплення від яких визначені обов`язковими в самому законі. Частина друга цієї ж статті передбачає можливість введення і інших обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Підприємство, працівником якого є позивач, визначене таким, що його працівники підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України. Тобто, враховуючи зазначене рішення ЄСПЛ, як джерело права, немає підстав стверджувати, що обов`язковість щеплення проти COVID-19, не встановлена законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що процедура визначення обов`язковості щеплення проти COVID-19 передбачена ч. 2ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" дотримана.

Також нормою ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначені наслідки ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, а саме: у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Зазначена норма не суперечить ст. 46 КЗпП України, частина перша якої містить можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у випадках передбачених законодавством. Тобто підстави для відсторонення працівників можуть встановлюватися не лише законом, а й підзаконними нормативними актами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, у редакції постанови від 15 грудня 2021 р., яка діяла на час видання оспорюваного наказу, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 року № 641. Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до частини 1 статті 46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством.

Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними чи неконституційнийми.

Сторонами не заперечувалося, що позивач не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про наявність абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Отже, відповідач при відстороненні позивача від роботи, діяв на підставі чинних нормативно-правових актів.

Позивач зазначає, що щеплення від COVID-19 є медичним експериментом, а не медичним оглядом, суд не погоджується з даним твердженням на підставі наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частинами 1, 6 статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань та за певних, визначених цим Законом, умов.

У разі настання будь-яких наслідків, спричинених застосуванням таких лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19), державою забезпечується здійснення відповідних компенсаційних виплат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 № 95 затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування (чинного на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 2 вищевказаного Порядку зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України згідно із наказами МОЗ України лікарські засоби (медичні імунобіологічні препарати), а саме вакцини КОВІШЕЛД (COVISHIELD), КОМІРНАТІ/COMIRNATY™, CoronaVac, ЯНССЕН, AstraZeneca, Модерна.

В аспекті доводів позивача щодо відсутності у роботодавця підстави примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-1, суд вважає за необхідне, крім зазначеного вище, звернути увагу на наступне.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Соломахін проти України» у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Щодо мети втручання, то, як зазначено в п. 272 рішення ЄСПЛ від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки», запровадження обов`язкової вакцинації з метою досягнення високого рівня вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити серйозний ризик для здоров`я, кореспондується з метою захистити здоров`я інших людей.

Отже, такі втручання цілком припустимі.

Як зазначено, в наказі Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 року №2153 перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження інфекцій. Тобто у даному випадку, мета втручання у приватне життя позивача була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка розповсюдилася за короткий термін у всьому світі.

У пунктах 274 та 280 рішення від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ констатує, що органи влади держави можуть самостійно визначати політику у сфері охорони здоров`я і межі їх розсуду є достатньо широкими.

У даному спорі органи влади, шляхом запровадження обов`язкової вакцинації проти COVID-19 для підприємства, у якому працює позивач, надали їй вибір зробити щеплення (при відсутності протипоказань) чи бути відстороненим без виплати заробітної плати. Позивач не надала жодних доказів, що свідчили б про неможливість чи наявність об`єктивних труднощів для того щоб зробити щеплення. Також відсутні докази щодо неможливості отримання нею відповідної довідки про наявність протипоказань. Від так позивач не зробила щеплення проти COVID-19 та , як слідує із змісту позовної заяви, письмових доказів у справі та пояснень у судовому засіданні, з власної волі, а оскільки вона була попереджена про наслідки у виді відсторонення від роботи, то і усвідомлюючи ці наслідки.

Відповідно до ст.43Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.

Отже, інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Позивачка не дотрималася загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід - відсторонення від роботи.

Тимчасова втрата заробітної плати, внаслідок відсторонення від роботи за встановлених обставин - це прямий наслідок свідомого рішення позивачки обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про законність оспорюваного наказу, відтак відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу директора КП « Комунальник» Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Марчука В.В. «Про відсторонення від роботи №14 від 15.02.2021.

Зважаючи на правомірність відсторонення позивача від роботи, безпідставними є також вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 82, 83, 84, 89, 133, 137, 141, 182, 211, 258, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 22.04.2022 року.

Суддя О.В. Симоненко