Справа №613/1892/21 Провадження № 2/613/57/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря судового засідання Макушинської О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богодухівської міської ради Харківської області про визнання права користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Колєсніка І.А. звернулася до суду з позовом до Богодухівської міської ради Харківської області про визнання права користування земельною ділянкою, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою площею 1,70 га, для ведення особистого підсобного господарства, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016451, що виданий 31.10.1997 Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який постійно до дня своєї смерті проживав в с. Кленове Богодухівського району Харківської області. Вона є єдиним спадкоємцем померлого чоловіка на все його майно за законом першої черги спадкування. Інших спадкоємців за заповітом/законом немає, спадшину прийняла в установленому порядку. Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області на майно ОСОБА_2 заведено спадкову справу за № 378/2011, на частину з якого позивачці були видані нотаріусом спадкові свідоцтва. До складу спадщини ОСОБА_2 входить право постійного користування земельною ділянкою площею 1,70 га, для ведення особистого підсобного господарства, на території колишньої Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області (правонаступник -Богодухівська міська рада), за межами населеного пункту, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016451, виданого 31.10.1997 Кленівською сільською радою на підставі рішення ради №13 від 29.03.1993. Спадкодавець позивачки, а після його смерті сама позивачка, з часу відведення земельної ділянки є її постійними користувачами за вказаним цільовим призначенням. Відомості про земельну ділянку не внесені до Державного земельного кадастру, речові права на земельну ділянку не зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

30.11.2021 Богодухівською державною нотаріальною конторою позивачці повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. За цих обставин виник спір щодо визнання цього речового права за позивачкою, в нотаріальному порядку воно не визнане, у зв`язку із цим позивачка позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію цього права, набутого в порядку спадкування.

Позивачка вважає, що вона успадкувала дане речове право на вказану земельну ділянку, а тому спір має бути вирішений в судовому порядку.

Ухвалою від 03.12.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В підготовчому провадженні виконано наступне.

Відповідач - Богодухівська міська рада відзив на позовну заяву до суду не надав, в заяві представника від 06.12.2021 (вх. № 613/8346/21-вх) зазначив, що у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду, справу просив розглянути без участі в судовому засіданні свого представника.

Ухвалою від 19.01.2022 за клопотанням представника позивачки суд витребував з Богодухівської держнотконтори копію спадкової справи спадкодавця позивачки ОСОБА_2 за № 378/2011, матеріали якої були приєднані до справи.

За клопотаннями представника позивачки від 18.01.2022 (вх. № 613/283/22-вх) та від 27.01.2022 (вх. 613/499/22-вх) судом до справи приєднані письмові докази: лист Богодухівської держнотконтори за № 1871/01-16 від 06.12.2021, який містить письмове повідомлення нотаріуса про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування спірною земельною ділянкою; лист Богодухівської міської ради за № 02-15/8866 від 20.12.2021 з повідомленням про відсутність даних щодо припинення права постійного користування на дану земельну ділянку за спадкодавцем позивачки.

Заходи забезпечення доказів та позову судом не вживалися.

Ухвалою від 27.01.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача - адвокат Колєснік І.А. надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, просив суд завершити розгляд справи за наявними матеріалами без участі в судовому засіданні сторони позивача та ухвалити у справи рішення про задоволення позову. Судові витрати позивача (сплачений судовий збір за подання позову) залишити за нею без стягнення їх з відповідача.

Представник Богодухівської міської ради Харківської області в судове засідання не з"явився, надав заяву з проханням справу розглядати без участі представника Богодухівської міської ради Харківської області, у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду.

Таким чином, від усіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності в судовому засіданні.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, що передбачено ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У ч.ч. 2, 4 ст. 247, ч. 4 ст. 268 ЦПК України унормовано, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється; суд підписує рішення без його проголошення.

З урахуванням цих обставин судом здійснено судовий розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності учасників справи в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кленове Богодухівського району Харківської області помер ОСОБА_2 чоловік позивачки, що підтверджується записами актів цивільного стану, які зазначені в свідоцтвах про смерть серії НОМЕР_1 , про шлюб серії НОМЕР_2 .

09.09.2011 Богодухівською держнотконторою заведено спадкову справу на майно ОСОБА_2 за № 378/2011 на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини за законом першої черги спадкування.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, майно ОСОБА_2 успадковане за правилами спадкування за законом спадкоємцями першої черги, це дружина - позивачка, мати - ОСОБА_3 , та дочка - ОСОБА_4 . Останні дві спадкоємиці відмовилися від прийняття спадщини ОСОБА_2 та не заперечували проти оформлення цієї спадщини на позивачку, про що свідчать їх заяви про відмову від прийняття спадщини від 15.09.2011 та від 06.10.2011 відповідно.

На момент смерті ОСОБА_2 разом з ним проживала позивачка, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Кленівської сільської ради № 399/02-24, яка наявна в матеріалах спадкової справи.

22.07.2021 Богодухівською держнотконторою позивачці, як єдиному спадкоємцю ОСОБА_2 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця за № 2-1049.

В силу положень ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У ст. 1261 ЦК України унормовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, дослідивши матеріали спадкової справи ОСОБА_2 , суд вважає встановленим фактом те, що позивачка є єдиним набувачем спадкових прав на усе майно (майнові права) свого чоловіка, яке належало йому за життя.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016451, виданого 31.10.1997 Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області на підставі рішення ради № 13 від 29.03.1993, ОСОБА_2 була надана в постійне користування земельна ділянка площею 1,70 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

З матеріалів справи установлено, що 30.11.2021 позивачка звернулася до Богодухівської держнотконтори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування спірною земельною ділянкою. Богодухівська держнотконтора листом за № 1871/01-16 від 06.12.2021 повідомила позивачці про відмову у видачі такого свідоцтва за вказаних вище підстав.

Вирішуючи цей спір щодо спадкування позивачкою даного речового права на земельну ділянку, суд керується наступним.

Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8).

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття ОСОБА_2 права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України України у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Відтак, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц.

Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин констатує, що на момент смерті ОСОБА_2 йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою.

У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Тому, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало.

Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, ані відсутність у ЗК України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини.

Статтею 141 ЗК України в чинній редакції встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Згідно листа Богодухівської міської ради № 02-15/8866 від 20.12.2021, наданого у відповідь на запит представника позивачки, слідує, що рішення про припинення права постійного користування спадкодавця позивачки на дану земельну ділянку не приймалося.

Врахувавши зазначене, судом встановлено, що ані за життя, ані після смерті ОСОБА_2 належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини ОСОБА_2 , фактом його смерті це право припинено не було, а тому позивачка успадкувала це речове право.

У п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

На час видачі ОСОБА_2 . Держакта на спірну земельну ділянку діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.04.1993 за № 31.

У п.п. 1.1.,1.2, 3.1., 3.2. цієї Інструкції були встановлені такі положення.

Право постійного користування землею посвічується державними актами.

Державні акти, що посвідчують право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів.

Державні акти на право постійного користування землею видаються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування.

Державні акти на право постійного користування землею реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею.

З наведених законодавчих норм слідує, що право постійного користування спірною земельною ділянкою було зареєстровано в установленому порядку, який діяв до 01.01.2013, а отже воно є чинним, земельна ділянка є сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера і внесення відомостей до Національної кадастрової системи.

З огляду на зазначене, суд визнає обґрунтованим і доказаним твердження позивачки про те, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 вона набула в порядку спадкування за законом право постійного користування даною земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За нормою ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

У правових позиціях Верховного Суду, висловлених в постановах від 15.07.2020, справа № 355/340/17-ц, від 23.01.2013, справа № 6-164цс12, зазначається, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.

За обставини справи судом встановлено та підтверджено доказами, що позивачці було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, що означає про невизнання цього права, а отже вона мала належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку.

Суд визнає обраний позивачкою спосіб судового захисту невизнаного права належним та ефективним.

За положеннями п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником земельної ділянки є Богодухівська міська рада, а тому саме вона є відповідальною особою за даними вимогами позивачки та є належним відповідачем у цьому спорі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з наведених мотивів суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Суд приймає до уваги заяву представника позивачки щодо судових витрат, а тому понесені позивачкою судові витрати в розмірі 908 грн судового збору за подання позову розподілу між сторонами не підлягають, що відповідає приписам ст.ст. 13, 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 136, 141, 244-245, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право постійного користування земельною ділянкою площею 1,70 га, для ведення особистого підсобного господарства, після смерті ОСОБА_2 , яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016451, виданим 31.10.1997 Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Суддя