Постанова

Іменем України

11 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 235/3800/20

провадження № 61-15487св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Канурної О. Д., Корчистої О. І., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством«ВТБ Банк»(далі - ПАТ)та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 111-АК/2011-97, відповідно до якого банк надавпозичальнику грошові кошти 244 900,00 грн в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути його, а також сплатити відсотк, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим договором. Виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором забезпечено заставою автомобіля марки Ford, модель Mondeo, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .Однак, позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, що призвело до утворення заборгованості. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 борг за кредитним договором у розмірі 265 154,54 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2011 року № 111-АК/2011-97 у розмірі 265 154,56 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції

Із заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року не погодилася особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року у цивільній справі № 235/3800/18 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_2 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року і направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2022 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення виконання заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У скарзі ОСОБА_2 зазначає, що оскільки кредит брався в інтересах сім`ї, про що зазначено в кредитному договорі та під час перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 , то вказані кредитні зобов`язання можуть бути поділені між подружжям і в неї виникне обов`язок по сплаті заборгованості. Під час розгляду справи ОСОБА_2 не була залучена як сторона по справі та була позбавлена можливості надати свої обґрунтування та заперечення щодо позовних вимог. Крім того, зазначала, що автомобіль, який був переданий у заставу за її згодою, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, належить на праві спільної сумісної власності, а тому у разі звернення стягнення на дане майно з метою погашення боргу, будуть порушені її інтереси.

Позиції інших учасників справи

У листопаді 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на безпідставність доводів касаційної скарги. Просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

25 серпня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 111-АК/2011-97, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 244 900,00 грн, для придбання у власність в інтересах сім`ї нового автомобіля, який не буде використовуватися в комерційних цілях для отримання прибутку. Позичальник зобов`язався повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим договором. Кінцевий строк повернення кредиту - 24 серпня 2018 року.

Виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було забезпечено заставою автомобіля марки Ford, модель Mondeo, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до укладеного договору застави від 25 серпня 2011 року № 111з-АК/2011-97.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв. ПАТ «ВТБ Банк» відступило, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі заборгованості за кредитним договором від 25 серпня 2011 року № 111-АК/2011-97, яка станом на 22 червня 2015 року становила 183 304,30 грн.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів за кредитним договором від 25 серпня 2011 року № 111-АК/2011-97 перед новим кредитором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» утворилась заборгованість з урахуванням 3 % річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 265 154,56 грн.

Відповідно до пункту 5 договору застави, дружина заставодавця ( ОСОБА_1 ) - ОСОБА_2 надала письмову нотаріально посвідчену згоду на передачу в заставу належного ОСОБА_1 на праві власності автомобіля (предмета застави).

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року в справі № 235/3800/18 стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 111-АК/2011-97 від 25 вересня 2011 року у розмірі 265154,56 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 235/3800/18, виданого Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 25 серпня 2011 року № 111-АК/2011-97 у сумі 265 154,56 грн та судових витрат у сумі 3 977,32 грн, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс».

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, відповідач ОСОБА_1 та особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 28 вересня 1996 року.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині другій статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм.

Конституційні гарантії захисту прав та інтересів в апеляційній інстанції конкретизовано в главі 1 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного оскарження судових рішень у цивільному судочинстві.

Частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, і поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У розумінні наведених норм процесуального права судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Варто враховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 ЄСПЛ і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 05 травня 2020 у справі № 910/9254/18, від 17 травня 2021 року у справі № 910/2742/20.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційним судом установлено, що із рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року судом першої інстанції вирішувалось питання про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 111-АК/2011-97, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . В описовій, мотивувальній та резолютивній частинах вказаного рішення відсутні висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_2 , тому підстави вважати, що суд першої інстанції ухвалив рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки даної особи, відсутні.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах Верховного Суду: від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17; від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17; від 01 серпня 2019 року по справі № 412/1277/2012, від 25 листопада 2020 року у справі № 663/227/13-ц викладено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Таким чином, судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що оскільки рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , вона не відноситься до кола осіб, які відповідно до статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження у даній справі.

Доводи касаційної скарги, що даний кредит був отриманий відповідачем в інтересах сім`ї, а автомобіль, який був переданий у заставу, є спільною сумісною власністю подружжя не свідчать про обґрунтованість касаційної скарги, враховуючи наступне.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 754/4108/18.

Як установлено апеляційним судом та не заперечується заявником у касаційній скарзі, останній було відомо про укладення відповідного кредитного договору та договору застави автомобіля від 25 серпня 2011 року № 111з-АК/2011-97, зокрема, у пункті 5 якого зазначено, що ОСОБА_2 як дружина заставодавця (відповідача ОСОБА_1 ) надала письмову нотаріально посвідчену згоду на передачу ОСОБА_1 в заставу автомобіля марки Ford, модель Mondeo, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (предмета застави).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалися, а тому правильно постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження саме з цієї підстави.

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення права власності заявника на відповідний автомобіль у зв`язку із можливим зверненням стягнення на нього в рамках примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, то в даному випадку вони не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм процесуального права та зводяться до переоцінки відповідних обставин у цій справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми процесуального права та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук