Номер провадження: 22-ц/813/4237/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Чернявської Л. М. 18 травня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що 21 квітня 2016 року о 23 годині 00 хвилин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz E280, д/н НОМЕР_1 , рухаючись на регульованому перехресті вулиць Канатна-Успенська в м. Одесі, здійснив виїзд на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем марки Chevrolet Aveo, д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в подальшому даний автомобіль марки від удару відкинуло на зустрічний автомобіль швидкої допомоги «ГАЗ 2752», д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди транспорті засоби отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ та забія колінного суглобу. На момент вчинення ДТП власником автомобіля Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був ОСОБА_4 , та останній на підставі довіреності від 08 листопада 2011 року уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження вищезазначеним автомобілем. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/6641/16-ц ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. З метою встановлення розміру завданого матеріального збитку, ОСОБА_1 звернулася до оцінювача, за результатами проведеного дослідження оцінювачем ОСОБА_5 складено звіт № 0702-04-16, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_2 в результаті ДТП, становить 143 975,71 гривень. Цивільна відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» (поліс № АІ8320495) з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн. Так, ТДВ «СК «КРЕДО» було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування з приводу даної ДТП у розмірі 50 000 грн. З огляду на зазначене, відповідач зобов`язаний сплатити позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що складає 93 975,71 грн. Крім того, після оформлення матеріалів ДТП співробітниками поліції автомобіль Chevrolet Aveo за дорученням ОСОБА_2 було доставлено на стоянку малого приватного підприємства «ЮКОМ». За стоянку автомобіля вказаному на майданчику ОСОБА_1 було понесені витрати у розмірі 5 670 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 99 645 (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот сорок п`ять) грн. 71 коп. (93 975,71 грн. + 5 670,00 грн.), а також стягнути з відповідача відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.

Рішенням Приморського районного суду м.?Одеси від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент скоєння ДТП власником автомобіля був ОСОБА_4 , який на підставі довіреності від 08 листопада 2011 року уповноважив апелянта представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження автомобілем Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що на момент ДТП їй належало речове право на вказаний автомобіль, у зв`язку із чим остання має достатні правові підстави для звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2016 року по справі №523/6641/16-п, ОСОБА_2 21 квітня 2016 року о 23 годині 00 хвилин, керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «MERCEDES-BENZ E280», д/н НОМЕР_1 , рухаючись на регульованому перехресті вул. Канатна-Успенська в м. Одесі, здійснив виїзд на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем марки «CHEVROLET AVEO», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в подальшому вказаний автомобіль від удару відкинуло на зустрічний автомобіль швидкої допомоги «ГАЗ 2752», д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_1 отримала легкі тілесні ушкодження

ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. на користь держави та стягнуто судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп. на користь держави.

Згідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_2 коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження розміру позовних вимог матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивачем ОСОБА_1 надано до суду звіт №0702-04-16 про встановлення вартості матеріальних збитків, спричинених власнику автомобіля Chevrolet Aveo, д/н НОМЕР_2 , власник - ОСОБА_4 , станом на 26 квітня 2016 року, згідно якого вартість матеріального збитку становить 143 975,71 грн, вартість відновлюваного ремонту складає 153 897 грн. 25 коп..

Як вбачається зі вказаного звіту, такий транспортний засіб поновлювати економічно недоцільно, у зв`язку із чим матеріальні збитки, завдані власнику транспортного засобу, дорівнюють дійсній ринковій вартості автомобіля, що складає 143 975 грн. 71 коп.

Цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО», та ТДВ «СК «КРЕДО», було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн., що не оспорюється сторонами по справі.

Згідно статті 30 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту, з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості, перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону № 1961-IV.

Отже, виходячи з положень пункту 30.1 статті 30 Закону № 1961-IV, що автомобіль «CHEVROLET AVEO», д/н НОМЕР_2 , є технічно знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу перевищує його ринкову вартість, про що зазначено у вищевказаному звіті.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 , яка на момент ДТП користувалась автомобілем на законних підставах, не визнала факт знищення автомобіля, та виявила бажання залишити його у своєму користуванні.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не визнала автомобіль фізично знищеним у результаті ДТП та залишила його собі, ТДВ «СК «КРЕДО» виплатило їй страхове відшкодування в узгодженому з потерпілим розмірі, визначеному на підставі вищенаведених положень статей 30, 36 Закону № 1961-ІV, тобто у повному обсязі відшкодувало заподіяну майнову шкоду в межах ліміту, встановленого пунктом 9.2 статті 9 Закону № 1961-ІV.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що оскільки автомобіль не можна вважати фактично знищеним, та він залишився у користуванні позивачки, з відповідача ОСОБА_2 має бути стягнута різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та повної вартості автомобіля до ДТП, що складає: 153 897,25 грн. - 143 975,71 грн. = 9 921,54 грн.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду про те, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду із вказаним позовом не являлась а ні власником автомобіля, а ні його володільцем.

З матеріалів справи вбачається, що на момент скоєння ДТП власником автомобіля був ОСОБА_4 , який на підставі довіреності від 08 листопада 2011 року уповноважив апелянта представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження автомобілем Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Таким чином, що на момент ДТП ОСОБА_1 належало речове право на вказаний автомобіль.

Колегія суддів зазначає, що позивачка правомірно володіла речовим правом на рухоме майно, і даний факт не був спростований відповідачем, що дало останньої право на звернення до суду за захистом права щодо відшкодування повної вартості автомобіля до ДТП, у зв`язку із чим позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 9 921,54 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 у розмірі 100 000,00 грн., то судом зазначено наступне.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, що також не заперечується сторонами по справі, внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження та каретою швидкої допомоги була доставлена до Міської клінічної лікарні № 11 та в подальшому для лікування переведена до КУ «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 10».

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого у ОСОБА_1 було діагностовано забій голови, забій колінного суглобу, гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, гіпертонічну кризу, астено-невротичний синдром. У зв`язку з чим вона проходила амбулаторне лікування з 22 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року.

Таким чином, проаналізувавши та врахувавши глибину і тривалість моральних страждань потерпілої ОСОБА_1 , яка полягала в спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили зміни у її житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання; побоювання щодо майбутнього стану здоров`я, суд обґрунтовано вважав за можливе задовольнити частково вимоги про стягнення моральної шкоди, та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень.

Щодо стягнення з ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень, судом зазначено наступне.

Згідно частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент подачі позову понесла витрати у сумі 8 000,00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі наданих послуг від 21.12.2018 року № 1 та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21 грудня 2018 року № 0312. Інших доказів до матеріалів справи не надано.

З огляду на вищевикладене суд дійшов вірного висновку, що оскільки позовна заява задоволена частково, то і витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами, а відтак, з ОСОБА_2 підлягали стягненню витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м.?Одеси від 18 травня 2021 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, із постановленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 376, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.?Одеси від 18 травня 2021 року - скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду у розмірі 9 921, 54 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе