Справа №522/7603/19
Провадження №2/522/1490/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Семишиної Л.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

До Суворівського районного суду м. Одеси 14 травня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 жовтня 2011 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошову позику у розмірі 20 000 дол. США. Про отримання позики відповідачем було складено письмову розписку від 10.10.2011 року. Також факт отримання вказаної суми позики відповідач підтвердив у розписці від 11.08.2017 року. Позивач вказував, що дата повернення позики ними не обговорювалася. Позивач посилався на те, що оскільки в розписці не було зазначено точної дати повернення боргу, то зобов`язання відповідач мав виконати впродовж 30 днів із моменту отримання вимоги, між тим в добровільному порядку кошти до теперішнього часу не повернуті. Позивач вказував, що 04 травня 2018 року, 22 травня 2018 року, 18 жовтня 2018 року направляв неодноразово відповідачу вимоги про повернення позичених коштів, проте усі поштові направлення залишені без отримання. За викладених обставин позивач вважає за необхідне звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів та вважає, що має право, окрім стягнення загальної суми позики, на стягнення №% річних від простроченої суми боргу, яка згідно розрахунку становить 304, 11 дол. США (за період із 06.11.2018 року по 10.05.2019 року).

Ухвалою Суворівського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Приморського району м. Одеси.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Нікітіну С.Й.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року відкрито провадження по справі.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 29.08.2019 року №22/0/15-19 про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний авто розподіл справи.

У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 10.10.2019 року.Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.05.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

27.07.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 06.05.2020 року по зазначеній цивільній справі.

Ухвалою суду від 08.10.2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду задоволено частково. Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 травня 2020 року по зазначеній справі скасовано і призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 16.11.2020 року

У підготовче засідання призначене на 16.11.2020 року сторони не з`явилися, представник ОСОБА_2 адвокат Недяк А.В. на електронну адресу суду надав клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 21.12.2020 року.

21.12.2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Недяк А.В. надав суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження по справі було зупинено.

Матеріали цивільної справи були повернуті до суду 21.07.2021 разом із висновком експерта №21-1042 від 09.07.2021 року.

Ухвалою суду від 23.07.2021 року поновлено провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 30.08.2021 року.

У підготовчому засіданні 30.08.2021 року був присутній представник позивача ОСОБА_4 , просив суд відкласти розгляд справи та надати час для ознайомлення з висновком експерта.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 04.10.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 04.10.2021 року сторони не з`явилися, представник позивача на електронну адресу суду надав пояснення щодо висновку експертизи та клопотання про відкладення, розгляд справи відкладено на 08.11.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 08.11.2021 року з`явився представник позивача Ушаковський Р.В., позов підтримав, просив задовольнити. Також просив закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 на електронну адресу суду надав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду по суті на 14.12.2021 року.

Судове засідання 14.12.2021 року не відбулось у зв`язку з причин перебування судді у службовому відрядженні, в зал судового засідання з`явився представник позивача Ушаковський Р.В., розгляд справи відкладено на 27.01.2022 року.

На адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, в зал судового засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_5 , розгляд справи відкладено на 03.03.2022 року.

У судове засідання 03.03.2022 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 20.04.2022 року.

В судове засідання 20.04.2022 року сторони не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. На електронну пошту суду, 20.04.2022 року надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про розгляд справи без участі відповідача, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на належне сповіщення сторін, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності позивача та відповідачів, сповіщених належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 29.04.2022 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошову позику у розмірі 20 000 дол. США.

Про отримання позики відповідачем було складено письмову розписку від 10.10.2011 року (а.с.8), копія якої надана позивачем до позову, оригінал якої було надано до суду позивачем та який також оглянуто відповідачем.

З розписки від 10.10.11 року укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вбачається, що між сторонами узгоджений строк повернення коштів.

04.05.2018 року ОСОБА_1 на адресу за якою зареєстрований ОСОБА_2 було надіслано вимогу про повернення боргу за договором позики у сумі 20 000 дол.США. 22.05.2018 року повторно направлено вимогу про повернення боргу, 18.10.2018 року втретє кур`єрською доставкою направлено вимогу про повернення боргу, але відповідач ухилився від отримання останнього листа.

Також в підтвердження факту отримання вказаної суми позики позивачем надано письмове підтвердження ОСОБА_2 , яким він підтвердив отримання грошових коштів 10.10.2011 року в сумі 20 000 дол. США, у розписці від 11.08.2017 року (а.с.9).

Із заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення №522/7603/19 вбачається, що відповідач позов не визнає, однак він дійсно мав бажання позичити у ОСОБА_1 вищевказану грошову суму, проте сторони не досягли домовленості щодо суттєвих обставин та підписи в зазначених документах не належать відповідачу ОСОБА_2 .

У зв`язку з невизнанням відповідачем та його представником підпису на розписках від 10.10.2011 року та від 11.08.2017 р. за їх клопотанням ухвалою суду від 28.12.2020 року судом була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно висновку експерта №21-1042 від 09.07.2021 року судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено про неможливість надання

висновку з питання: «Чи виконаний підпис у розписці від 10.10.2021 р., який

знаходиться посередині документу під датою підписання «10.10.11 г.» та зліва

від прізвища « ОСОБА_6 » ОСОБА_2 або іншою

особою?».

Також з висновку експерта вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу документі, записи якого починаються словами: «Я, ОСОБА_2 (паспорт: НОМЕР_1 ), подтверждаю о том что

состоянию на 10.10.2011 года мной лично получены денежные средства в размере 20.000 (Двадцать тысяч) долларов США в долг от ОСОБА_1 (паспорт: НОМЕР_2 )...» від 11.08.2017, розміщений ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 », виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с.154-160).

Вихідними даними для проведення вищевказаного висновку експерта були матеріали цивільної справи №523/7603/19, розписка на суму 160 000 грн.(20 000 у.е) від 10.10.2011 року, документ, друкований запис якого починається словами: «Я, ОСОБА_2 (паспорт: НОМЕР_1 ), подтверждаю о том что состоянию на 10.10.2011 года мной лично получены денежные средства в размере 20.000 (двадцать тысяч) долларов США в долг от

ОСОБА_1 (паспорт: НОМЕР_2 )...» від 11.08.2017.

Таким чином, факт надання позивачем грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 20 000 дол. США. згідно розписки від 10.10.2011 року та його підпису на ній не спростовано належним чином, а тому суд вважає розписку за 10.10.2011 року належним та допустимим документом, і бере до уваги.

Щодо розписки за 11.08.2017 р. відповідно до якої «Я, ОСОБА_2 (паспорт: НОМЕР_1 ), подтверждаю о том что состоянию на 10.10.2011 года мной лично получены денежные средства в размере 20.000 (Двадцать тысяч) долларов США в долг от ОСОБА_1 (паспорт: НОМЕР_2 )...» (а.с.9)

Суд вказаний документ не бере до уваги, оскільки висновком експерта №21-1042 від 09.07.2021 року судово-почеркознавчої експертизи спростовано та зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 11.08.2017 року виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1048 ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішенні про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Таким чином позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики від 10.10.2011 року, передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання у цілому не виконав та в добровільному порядку борг не повернув.

Тому, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимогах ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 позичених коштів у розмірі 20 000 дол. США. згідно розписки від10.10.11р. та вважає можливим їх задовольнити.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У даному випадку, прострочене зобов`язання визначене у розмірі 20 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 20 000,00 доларів США.

Суд вбачає, що період, за який позивач просить стягнути 3% річних, складає з 06.11.2018 року по 23.02.2022 року.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено новими пунктом 18 відповідно до якого:

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Розрахунок процентів

Сума боргу (дол. США)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
2000006.11.2018 - 23.02.202212053 %1980,82 дол. США

Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 1980,82 дол. США, що за курсом НБУ на 23.02.2022 року, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачами, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст.. 10, 11, 15, 16, 526, 530, 533, 536, 545, 612, 625, 626, 1046 - 1050 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354, 496 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 06 листопада 2018 року у розмірі 21 980 дол. США (двадцять одну тисяч девятсот вісімдесям дол. США 82 центів), з яких:

- 20 000 дол. США сума основного боргу;

- 1980,82 дол. США 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 477, 97 грн. (п`ять тисяч чотириста сімдесят сім гривень 97 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 29.04.2022 року.

Суддя Л.В. Домусчі