Справа № 301/1283/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.

з участю секретаря : Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 вересня 2021 року у складі судді Даруди І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Мукачівська міська громада про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинення дій,

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Позов мотивовано тим, що у нього, як у власника земельної ділянки в АДРЕСА_1 виник спір з сусідом - відповідачем ОСОБА_2 , який став власником будинку після купівлі-продажу майна від третіх осіб. У відповідності до акту обстеження земельної ділянки від 18.10.2018 року, комісією встановлено, що після проведення перевірки обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , було виявлено, що огорожа відповідача ОСОБА_2 встановлена впритул до надвірних споруд, які належать позивачу, а також виявлено, що вкінці дворогосподарства, що належить ОСОБА_2 обміри становлять 20.20 м., а згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, в кінці домогосподарства, яке належить ОСОБА_2 , становить 19,11 м., що є суттєвим порушенням. Згідно відповіді від сільського голови від 14.02.2019 року повідомлено, що якщо гр. ОСОБА_2 подасть технічну документацію на земельну ділянку, то йому відмовлять у затвердженні до вирішення спору із сусідами.

Однак, технічну документацію останній не надавав, так як вже має зі слів представників сільської ради право власності на земельну ділянку та державний акт на право власності. У відповідності до заяви на ім`я Доробратівської сільської ради від 02.05.2.019 року позивач звертався із заявою про надання належно завірених копій абрису земельних ділянок по АДРЕСА_2 , а також генерального плану (схеми) села і земельних ділянок по даним вулицям. Листом- відповіддю від 13.05.2019 року, надана інформація про те, що абриси земельних ділянок відсутні.

Згодом з сільської ради були надані копії документів, зокрема: заяву ОСОБА_3 , про те, що вона заявляє, до ОСОБА_2 самовільно захватив земельну ділянку; копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 044876 на ім`я ОСОБА_2 па земельну ділянку площею 0,1701 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Доробратівськоі сільської ради від 26.01.2005 року 11 сесії 4 скликання; копію рішення Доробратівськоі сільської ради від 26.01.2005 року II сесії 4 скликання.

Однак дані дії були здійснені без згоди позивача, а також без згоди інших сусідів землекористувачів, власників, без відповідного виклику щодо погодження меж, підпису, тощо, в зв`язку з чим просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, так як необхідні відомості та відповіді для подачі позову до суду позивач отримав в кінці 2018 року, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №044876, площею 0,1701 га на ім`я ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 виданого на підставі рішення Доробратівської сільської ради від 26.01.2005 року 11 сесії 4 скликання, із зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_3 , власника земельної ділянки в АДРЕСА_2 , відновити межі земельної ділянки ОСОБА_1 , які існували до порушення його прав шляхом демонтажу огорожі, встановленої ОСОБА_2 впритул до надвірних спору та меж земельної ділянки ОСОБА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 вересня 2021 року визнано поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 044876, площею 0,1701 га. на ім`я ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та відновлення меж, поновлено даний строк. У заявленому позові ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

На дане рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 та зобов`язання вчинення дій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову і не дав їм належної правової оцінки та неправомірно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечив подану апеляційну скаргу, просить залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з договором дарування від 09.08.2004 гр., посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Іванишинець В.І. за реєстром № 360, відповідач ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок загальною площею 63, 40 кв.метрів з надвірними спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішенням 11 сесії 4 скликання Доробратівської сільської ради Іршавського району від 26.01.2005 № 23 гр. ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі даного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 044876, який зареєстрований 09.08.2007 № -023.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79482391 за позивачем ОСОБА_1 23.01.2017 року здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 118, 5 кв.метрів з надвірними спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 , який знаходиться в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що належить ОСОБА_2 , дана земельна ділянка по межі В до Г межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 .

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

В обґрунтування заявленого позову і порушення своїх законних прав позивач посилається на акт від 18.10.2018 в якому вказано, що після проведення обстеження його земельної ділянки по АДРЕСА_2 було виявлено, що огорожа відповідача ОСОБА_2 встановлена впритул до надвірних споруд, які належать позивачу, а також виявлено, що в кінці дворогосподарства, що належить ОСОБА_2 обміри становлять 20.20 м., а згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, в кінці домогосподарства, яке належить ОСОБА_2 , становить 19,11 м., що є суттєвим порушенням, а також, що ним, як і іншими суміжними власниками не погоджувалися межі земельної ділянки відповідача.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги дані посилання позивача, оскільки такі не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Згідно із ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Матеріалами справи доведено, що відповідачу рішенням 11 сесії 4 скликання Доробратівської сільської ради Іршавського району від 26.01.2005 № 23 гр. передано у власність земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності. На дану земельну ділянку розроблена технічна документація із землеустрою, земельну ділянку відведено в натурі та отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Тобто, відповідач в установленому законом порядку набув право власності на земельну ділянку.

В технічній документації із землеустрою на земельну ділянку відповідача, яка долучена до матеріалів справи, наявний акт встановлення та погодження меж землекористування від 03.08.2006, з якого вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 та представником ТОВ «Землемір» в присутності представника сільської ради проведено встановлення та погодження меж землекористування із представниками суміжних землекористувачів, в тому числі і ОСОБА_1 , що стверджено відповідними підписами.

Окрім того, згідно з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 580/168/16-ц погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Натомість позивачем, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували розмір земельної ділянки, яка знаходиться у власності або користуванні позивача, а також конфігурацію та межі земельної ділянки.

Вище вказаний акт обстеження земельної ділянки від 18.10.2018 року, на який посилається позивач, не доводить факту, що відповідач порушив межі земельної ділянки позивача та захопив у нього частину земельної ділянки. Такі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено вчинення протиправних дій відповідачем і порушення законних прав (інтересів) позивача та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують, ґрунтуються на припущеннях і не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у позові.

Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий :

Судді: