Єдиний унікальний номер: 448/1664/21
Провадження № 2/448/142/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

11.04.2022 року м. Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Оксани ТХІР,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачка: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку загального позовного провадження) у залі суду м.Мостиська (Львівська область, Яворівський район, місто Мостиська, вулиця Грушевського, 1/9, 81300) цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області, як орган опіки та піклування,

про: участь батька у вихованні дитини,

учасники справи:

сторона позивача:

позивач ОСОБА_1 ,

сторона відповідача:

відповідачка ОСОБА_2 ,

представник відповідачки - адвокат Тарас САВКА,

представник третьої особи, - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, як органу опіки та піклування, не з`явився,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянин ОСОБА_3 (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом до громадянки ОСОБА_4 (надалі Відповідачки), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, про: участь батька у вихованні дитини. В обґрунтування зазначеного позову вказував на те, що він являється батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Матір`ю дитини є його колишня дружина - Відповідачка. З 2014 року він з відповідачкою проживають окремо. Син ОСОБА_5 на даний час проживає з Відповідачкою у м.Судова Вишня, Яворівського району та там навчається.

Стверджує, що з Відповідачкою у нього існує спір щодо його участі у вихованні дитини. Відповідачка чинить перешкоди йому у побаченні з дитиною, перешкоджає спілкуватись з такою, вимагає, щоб зустрічі із сином відбувались в її присутності, провокуючи при цьому конфлікти.

Покликався на те, що в 2020 році відбулось засідання опікунської ради і йому (Позивачу) було рекомендовано зустрічатись із сином лише в присутності матері, на що він і надалі надав свою згоду. Протягом 2021 року він провідував сина по місцю проживання Відповідачки, оскільки в цей час була пандемія коронавірусу. Громадські місця із сином не відвідував, щоб уберегти такого від захворювання на «Covid-19».

Вказував, що в розмові із сином такий неодноразово скаржився на Відповідачку, оскільки така поводиться щодо нього агресивно, тощо. Оскільки пандемія пішла на спад, внаслідок хворобливого стану сину необхідне оздоровлення, тому неодноразово звертався до Відповідачки з вимогою забрати сина ОСОБА_5 на відпочинок чи проводити зустрічі з дитиною, у м.Львові, без присутності матері. Однак, Відповідачка, категорично заперечує, щоб його зустрічі відбувались в її відсутності.

З огляду на вищенаведене, просив суд ухвалити рішення, яким встановити йому (Позивачу) наступні дні та години зустрічей із малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема: - кожної першої та третьої суботи та неділі кожного місяця з 13:00 год. суботи до 18:00 год. неділі, з ночівлею у квартирі по АДРЕСА_1 , без присутності матері; - встановити йому (Позивачу) 30 днів в липні місяці щорічно на спільний відпочинок із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для оздоровлення дитини, у відсутності матері дитини.

Від сторони Відповідача 10.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача повністю заперечує щодо позовних вимог сторони Позивача. При цьому зазначає, що дійсно 21.01.2012 року між Позивачем та Відповідачкою міським відділом реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ був зареєстрований шлюб. Під час перебування у шлюбі, в сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв`язку із тим, що спільне подружнє життя у Позивача та Відповідачки не склалося, рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, син Позивача та Відповідачки - ОСОБА_5 залишився проживати разом із матір`ю, та з цього приводу жодна із сторін не зверталася із заявами до органу опіки, чи до суду з метою вирішення спору щодо місця проживання дитини. Вказує, що незважаючи на той факт, що син сторін у даній справі, залишився проживати разом з Відповідачкою, остання ніколи не чинила, та не чинить перешкод Позивачу у спілкуванні з їхньою спільною дитиною, вказаних доказів не надано і Позивачем у даній справі, що свідчить про те, що його (Позивача) теза зазначена в позовній заяві про вчинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною є голослівною, та надуманою самим же Позивачем. Останній стверджуючи про вчинення йому перешкод, чомусь не надав жодного доказу звернення з заявами до органу опіки та піклування чи до суду, в яких би ставив питання про усунення перешкод у спілкуванні з сином. З цього приводу слід зазначити про те, що Позивач після розірвання шлюбу з Відповідачкою, регулярно приїжджав, та приїжджає до дитини за місцем проживання, брав дитину на прогулянки, спільно проводив час з дитиною, відвозив дитину на відпочинок, та з цього приводу Відповідачка ніколи не заперечувала щодо участі батька, оскільки, любить свою дитину, та розуміє значення участі обох батьків в спілкуванні з нею, для забезпечення її гармонійного розвитку як особистості. Всі побачення з сином сторін, відбувалися за участю матері, оскільки спільна дитина сторін має хворобливе здоров`я, слабкий імунітет, схильність до різного роду алергій, та ряд хронічних захворювань, що зумовлює необхідність постійного нагляду та догляду за дитиною, який належно може забезпечити виключно матір, яка має відповідні знання в силу спільного проживання з сином, та в силу того, що виключно вона займається медичним забезпеченням дитини. З огляду на викладене, сторона Відповідача просить суд в задоволенні даного позову відмовити в повному обсязі.

ІІ. Аргументи учасників справи:

В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити із викладених у заяві підстав. Суду пояснив, що Відповідачка створює перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, перешкоджає йому бачитись з сином ОСОБА_5 . Наполягає на вирішенні питання про встановлення графіку зустрічей з дитиною та обмежити такі зустрічі без присутності матері.

Відповідачка та її представник - адвокат Савка Т.В. у судовому засіданні позов не визнали. Покликались на відзив, що міститься в матеріалах справи, а також, на те, що Відповідачка не чинила і не чинить Позивачеві жодних перешкод у спілкуванні з дитиною. Стороною позивача не надано достатніх доказів на підтвердження зазначених ним в позовній заяві доводів. Вважають даний позов належним чином не обґрунтованим, а тому просили у задоволенні такого відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, як органу опіки та піклування, - Сидор З.В. , в судове засідання не з`явилася. На попередньому судовому засіданні зазначила, що Позивач дійсно звертався у їх Службу із заявою про те, що Відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. Розглянувши заяву Позивача, було винесено розпорядження від 03.07.2020р. про дозвіл батькові - Позивачу періодично бачитись з сином, однак у присутності матері - Відповідачки, за попередньою домовленістю між батьками. З огляду на те, що існує розпорядження про графік побачення дитини з Позивачем, і таке на даний час не скасоване і не змінене, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову сторони Позивача.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

21.12.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

06.01.2022 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд такої за правилами загального позовного провадження.

23.02.2022 року задоволено клопотання сторони Відповідача про виклик свідка; закінчено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Відповідно до положень статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони у справі, (Позивач і Відповідачка) перебували у шлюбі, який був зареєстрований 21.01.2012 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції за актовим записом №36.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Довгомостиською сільською радою Мостиського району Львівської області 22 серпня 2012 року.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29.11.2019 шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_5 залишилася проживати з матір`ю - Відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Батько дитини - Позивач після розірвання шлюбу з відповідачкою проживає окремо від сина за адресою: АДРЕСА_1 .

Між Позивачем і Відповідачкою не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, внаслідок чого між сторонами виникають непорозуміння, що призвело до звернення ОСОБА_3 з цього приводу до органу опіки та піклування, а в подальшому - до суду.

Розпорядженням голови Мостиської райдержадміністрації Львівської області від 03.07.2020р. №169 встановлено наступний спосіб участі Позивача ОСОБА_3 , у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : періодичні побачення як спосіб участі у спілкуванні та вихованні з його малолітнім сином в наступні дні - упродовж липня 2020 року - кожної суботи у присутності матері ОСОБА_4 ; - щомісячно починаючи з серпня 2020 року, в першу та третю суботи, у присутності матері ОСОБА_4 ..

Судом встановлено, що вказане Розпорядження від 03.07.2020 року до суду не оскаржувалось та ніким не скасовувалось та не змінювалось, а отже є чинним та таким, що підлягає виконанню.

Підставою звернення Позивача до суду, на його думку, стало порушення його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина, оскільки ніби-то мати - Відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.

Таким чином, виходячи із позовної заяви та заперечень сторони Відповідача вбачається, що між сторонами відсутня узгоджена домовленість щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, що є підставою для вирішення цього спору в судовому порядку.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

У відповідності до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У відповідності до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а визначений порядок спілкування батька з дитиною, що передбачає певні дні та часи такого спілкування, не може беззаперечно свідчити про позбавлення його передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANTv. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Отже, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Верховний Суд наголошує, що визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам кожної конкретно взятої справи, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

В тому числі, судом враховуються вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги.

Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Своїми процесуальними правами сторони - Позивач ОСОБА_3 , і Відповідачка ОСОБА_4 , та її представник-адвокат Савка Т.В., під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Під час судового розгляду не було встановлено, що Відповідачка (мати дитини) чинить перешкоди Позивачеві (батькові дитини) у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.

Сторона відповідача в судовому засіданні неодноразово стверджувала, підтвердивши відповідними доказами, що виконує розпорядження голови Мостиської РДА Львівської області Л.Галіва від 03.07.2020р. за №169. «Про участь батька ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 », що також підтвердила в судовому засіданні представник третьої особи - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, як органу опіки та піклування.

В свою чергу Позивач у позовній заяві не навів та під час судового розгляду не довів конкретні випадки, коли такі перешкоди чинилися Відповідачкою (час, місце, спосіб, тощо).

Крім того, Позивач, заявляючи позовні вимоги з зазначенням конкретних способів його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, жодним чином не обґрунтував та не підтвердив належними та допустимими доказами того, що такі спосіб та порядок спілкування з дитиною - сином ОСОБА_5 , визначені з врахуванням віку дитини, режиму його дня, навчання, відпочинку, станом здоров`я, зайнятості матері, тощо.

Подібні правовідносини викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2018р. у справі № 754/13775/15-ц.

Окремо суд звертає увагу на стані здоров`я малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зокрема, щодо стану здоров`я малолітнього ОСОБА_5 , 2012р.н., суд в ході розгляду справи з`ясував, що дитина має певні проблеми зі здоров`ям та потребує особливого підходу до лікування та виховання, має уникати стресів та емоційних подразників, що стверджується медичними документами, котрі містяться при матеріалах цивільної справи.

Із висновку лікаря-педіатра ОСОБА_10 , під постійним наглядом якої перебуває син сторін, убачається наступне: «органічний емоційно лабільний розлад. Порушення формування шкільних навичок. Схильність до алергії. Алергічний риніт».

Із дослідженого в судовому засіданні Консультативного висновку лікаря ОСОБА_11 від 22.07.2020 року відомо, що у сина сторін наявний наступний психічний стан на час обстеження: «контактує поступово. Звуковимова нечітка. Орієнтований вірно. Тривожний, прив`язаний до мами. Невпевнений в собі. Виявляються виражені порушення психічних процесів по органічному типу, емоційно-вольова незрілість, сенситивність. На питання відповідає адекватно. Зоровий контакт утримує. На дотик реагує позитивно. Передумови інтелекту збережені. Увага виснажлива, нестійка, мала за обсягом, концентрація та зосередженість недостатні. Пам`ять зорово-слухова. Обсяг знань задовільний. Інтелектуальні операції в цілому виконує в межах вікової норми. Шкільні навички сформовані недостатньо. Математичні дії утруднені. Читає, із складнощами переказує. Пізнавальні інтереси присутні. Емоції нестійкі, лабільні, незрілі. При хвилюванні - тремор рук. Діагноз - органічний емоційно лабільний розлад. Порушення формування шкільних навичок. Судомна готовність.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , - лікар-педіатр КЗ «Судововишнянська комунальна міська лікарня» Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, на обліку в котрої перебуває малолітній ОСОБА_5 , в судовому засіданні повідомила, що син сторін дійсно має алергічну схильність до медикаментів, тобто це означає, що не всі медикаменти він може приймати без негативних наслідків для свого організму. В свою чергу виключно Відповідачка знає, які медичні препарати і в яких кількостях можна давати сину. Що ж стосується Позивача, то останній не знає якими хворобами хворіє син, які медичні препарати йому необхідно давати, а тому залишення дитини Позивачу без перебування біля такої Відповідачки може мати негативні наслідки для здоров`я самої дитини.

Суд проаналізувавши наведене, вважає, що позиція Відповідачки, щодо того, що побачення та відпочинок Позивача з сином, має відбуватися в присутності матері зумовлена не її якимись особистим образами, чи «принципами» відносно останнього, як про це безпідставно стверджував Позивач в судовому засіданні, а зумовлена тим, що особиста присутність матері буде відповідати найкращим інтересам дитини - малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки дитина має хворобливе здоров`я, слабкий імунітет, схильність до різного роду алергій, та ряд хронічних захворювань, що зумовлює необхідність постійного нагляду та догляду за дитиною, який належно може забезпечити виключно матір - Відповідачка, яка має відповідні знання в силу спільного проживання з сином, та в силу того, що виключно вона займається медичним забезпеченням дитини.

Окрім цього, суд прийшов до переконання, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері - Відповідачки, може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між Позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок з огляду на вік дитини - малолітнього ОСОБА_5 , 2012р.н., якому на даний час виповнилося лише дев`ять повних роки, тривале проживання дитини з матір`ю, його прив`язаність до матері, а також те, що Позивач проживав спільно з сином нетривалий проміжок часу (2 роки).

Інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статей 124 та 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Беручи до уваги вищенаведене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, забезпечуючи якнайкращі інтереси дитини, що є визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, а також, вислухавши думку сторін по справі, інші обставини, які здатні вплинути на фізичне і психічне здоров`я дитини, його моральний розвиток, суд дійшов висновку, що достатніх доказів на підтвердження існування будь-яких перешкод у вихованні дитини та спілкування з нею Позивачем не надано та у суді доказів на їх підтвердження не здобуто.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, про: участь батька у вихованні дитини, слід відмовити, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

При цьому, суд враховує та роз`яснює сторонам (Позивачу, Відповідачці), що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, взаємовідносин в сім`ї, Позивач не позбавлений в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

V. Розподіл судових витрат між сторонами:

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи наведену вище норму ЦПК України, понесені Позивачем судові витрати у даній справі покладаються на останнього та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 274 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, про: участь батька у вихованні дитини, - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишити за позивачем ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканка АДРЕСА_3 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області, як орган опіки та піклування; місцезнаходження м.Судова Вишня, пл. Івана Франка, 14, Яворівського району Львівської області.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Юрій БІЛОУС