ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/296/22 Справа № 207/3016/20 Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про захист права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення в житлове приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення в житлове приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного 30 грудня 2014 року. На даний час за адресою розташування вищезазначеної квартири зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , колишній чоловік її доньки та ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 .. На її прохання відповідачі в добровільному порядку виселятися не бажають. Чинять перешкоди у проживанні в її власній квартирі. Доступ до квартири у неї відсутній. З приводу недопущення її до квартири вона та її донька звертались до Південного ВП Кам`янського відділу поліції. За результатами розгляду заяви, було рекомендовано звернутися за захистом її порушених прав до суду з цивільним позовом.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку по квартирі; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 при вселенні до квартири АДРЕСА_1 .

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., в якій просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 грудня 2014 року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 недійсним в частині покупця, перевести права покупця (визнати покупцем) за зазначеним договором ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 , була куплена її сином ОСОБА_3 в іпотеку в 2007 році. В зв`язку з виниклими в результаті кризи фінансовими труднощами в її сина перед банком виникла заборгованість і зі сторони банку надійшла пропозиція викупити квартиру з торгів. Але однією з умов купівлі-квартири була неможливість участі в торгах близьких родичів іпотекодержателя. Отже, квартира була куплена ОСОБА_2 , але за її кошти. Задля купівлі зазначеної квартири ОСОБА_1 було знято з депозитних рахунків валютні кошти в розмірі 3478,90 доларів США, 4658,64 доларів США, 4145,16 Євро. Зазначені кошти були передані ОСОБА_2 .. До моменту покупки у них з ОСОБА_2 була усна домовленість, що в зазначеній квартирі ОСОБА_1 має дожити до смерті та квартира залишиться їхнім дітям (дочці та синові), які на той момент проживали в шлюбі. Але ця домовленість була порушена позовом ОСОБА_2 до неї та її сина ОСОБА_3 ..

Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу є удаваним правочином та укладений для приховання договору купівлі продажу квартири іншими сторонами та з іншими правовими наслідками для відповідних сторін. Отже, квартира АДРЕСА_1 була куплена в її сина за власні кошти, тому фактичним власником квартири є не ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 .. Договір купівлі-продажу від 30 грудня 2014 року був укладений для приховання фактично укладеного між іншими сторонами, а саме, між нею та її сином договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Саме між цими сторонами був вчинений правочин купівлі-продажу зазначеної нерухомості, який був ініційований як оформлення правочину купівлі-продажу між її сином ОСОБА_3 та його тещею ОСОБА_2 у взаємозв`язку з вимогою іпотекодержателя КБ «ПриватБанк» відсторонення прямих родичів від здійснення зазначеної угоди. Лише під впливом вимоги Банку покупцем в договорі була формально зазначена ОСОБА_2 ..

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог як ОСОБА_2 так і зустрічних вимогах ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди їй в користуванні спірної квартирою. Крім того, суд вказав, що та обставина, що позивач за первісним позовом є власником квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які зареєстровані та постійно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, мають право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР. При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з того, що позивачка за зустрічним позовом передала власні кошти ОСОБА_2 на купівлю квартири не є підставою для визнання її покупцем за спірним договором. ОСОБА_1 не зазначено обставин, які об`єктивно перешкоджали їй укласти спірний договір із вказівкою на свою особу, як на особу покупця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір купівлі-продажу є удаваним правочином та укладений для приховання договору купівлі-продажу квартири іншими сторонами та з іншими правовими наслідками для відповідних сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

Вбачається, що між позивачкою та відповідачами виникли спірні відносини щодо користування жилим приміщенням, які регулюються нормами Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції вказав, що та обставина, що позивачка за первісним позовом є власником квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які зареєстровані та постійно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, мають право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР.

Врахувавши, що позивачкою не надано доказів на підтвердження відсутності права у відповідачів користуватися вказаною квартирою, а відповідачі не відмовляються від свого права користування спірним житлом, суд вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог про захист права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення в житлове приміщення, відсутні.

Законність рішення в цій частині колегією суддів не переглядається, так як не є предметом апеляційного оскарження.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується. що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не мас наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованому в реєстрі за №1568, ОСОБА_3 , з однієї сторони (продавець) та ОСОБА_2 , з другої сторони (покупець), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 130 000,00 грн.. Гроші продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Вказана ціна є погодженою сторонами, остаточною та будь-яким змінам чи доповненням не підлягає. Оціночна вартість нерухомого майна - квартири складає 113 201,00 грн. (п.3 договору).

Згідно п.2 умов оспорюваного договору зазначено, що своїм підписом під цим договором, продавець, підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Встановлено, що ОСОБА_2 правомірно набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2014 року.

В пункті 7 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передача позивачкою за зустрічним позовом власних коштів ОСОБА_2 на купівлю квартири не є підставою для визнання її покупцем за спірним договором.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що спірна квартира придбана саме за її грошові кошти, які вона зняла з депозитних валютних рахунків в розмірі 3478,90 доларів США , 4658,64 доларів США, 4145,16 Євро, так як вказані твердження не підтверджені матеріалами справи.

Що ж стосується заяви відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, то суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз`яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Встановивши, що стороною позивача за зустрічним позовом в установленому законом порядку не доведено свої позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, та до виниклих правовідносин строк позовної давності не застосовується.

Доводи апелянта в скарзі про те, що договір купівлі-продажу є удаваним правочином та укладений для приховання договору купівлі-продажу квартири іншими сторонами та з іншими правовими наслідками для відповідних сторін, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Законність рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , колегією суддів не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко