Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5199/21
Провадження №: 2/332/882/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді - Марченко Н.В.,

при секретарі - Петракей Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до АТ «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтувала наступним.

09.12.2021 року відповідачвручив позивачці під розпис Наказ №69/ ОС про відсторонення останньої від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV- 2.

Позивачка вважає даний наказ незаконним. Вважає, що відмова надавати відомості про наявність щеплення від СОVID-19 та відсутність вакцинації від СОVID-19 не може вважатися порушеннямта не може бути наслідком відсторонення її від роботи. Також позивач зазначає, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових профілактичних щеплень. Цим законом щеплення від СОVID-19 не встановлене, як обов`язкове, і тому відповідно не включене до календаря щеплень. А тому постанова Наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 про обов`язковість щеплення від СОVID-19 суперечить чинному Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 № 3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.02.2021 № 213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Окремо позивач звернула увагу суду на те, що на сьогодні жодним законом України не встановлено порядку про відсторонення працівників від роботи на підставі відсутності у них відомостей про щеплення від СОVID-19. Таким чином, при прийняті якогось рішення щодо відсторонення від роботи працівника, незалежно від її позиції, думки та інших обставин, вона вважає, що відповідач повинен керуватися тільки основними законами України, і тими законодавчими та нормативно-правовими актами, які не суперечать основним законам України таким як Конституція України, Кодекс законів про працю та Цивільний кодекс України та не порушувати її право заробляти працею.

Позивачка просить визнати незаконним та скасувати Наказ № 69/ОС від 09.12.2021 року, виданий Акціонерним товариством «Українська залізниця» про відсторонення її від роботи та поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача її на користь середньомісячну заробітну плату за час незаконного відсторонення по дату ухвалення судом рішення у цій справі, а також судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу.

У судове засідання позивачка та її представник не з*явились. Позивачка звернулась до суду з заявою в якій просила позов розглянути без її участі та підтвердила, що підтримує заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача судове засідання не з*явився, про слухання справи повідомлений, надав суду відзив в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Незгоду з позовними вимогами мотивував тим, що частина 1 ст. 46 Кодексу законів про працю України передбачє відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним о допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичн токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, на інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в випадках, передбачених законодавством.

До таких випадків, зокрема, відноситься відмова або ухилення від профілактичних щеплень проти СОVID-19. Стосовно посилань позивача на певні норми Кодексу законів про працю України якими визначено порядок звільнення працівників та зміну умов праці відповідач указав , що тимчасове увільнення працівника виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у винятки випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язя припинення самих трудових відносин. На період відсторонення від роботи за працівниі зберігається його робоче місце. А відтак, ні про розірвання трудового договору, ні про дисциплінарне стягнення йдеться. В даному конкретному випадку, відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст.43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження Позивача є правомірним та відповідає пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини.

Також відповідач указав, що в даному конкретному випадку для проведення розрахунку та встановлення розміру середньої заробітної плати позивача необхідно застосувати Довідку про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 від 06.01.2022 № 33 , згідно до якої середня заробітна плата позивача складає 9 585,68 грн., а її середньоденний заробіток - 376,05 грн.

Таким чином, виходячи з розміру середньоденного заробітку зробленого у відповідності до Постанови 100 розрахунок за 5 днів роботи складає 1 880,25 грн.,, а не 2 680,35 грн , як про це зазначено у позові.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.

Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 постійно працює з 26.05.2003 року оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевезень в Структурному підрозділі «запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с. 27-34)

09.12.2021 року відповідач вручив позивачці під розпис Наказ №69/ ОС про відсторонення останньої від роботи (далі - Наказ) з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV- 2.(а.с.21)

Наказ мотивований Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. №1645-111, наказ МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 29.11.2021 року, відповідач відсторонює позивачку від її роботи.

Наказ про відсторонення мотивований положеннями Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме його ч. 2 ст. 12: «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов 'язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, пвацівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я».

Отож, ця частина передбачає обов`язкове щеплення саме обовязковими щепленнями.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»: «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень».

Цим законом щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом СОVID-19, не встановлена, як обов`язкова, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»

Згідно ст. 46 Кодексу законів про працю: «Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану».

А отже ні цією статтею ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом СОVID-19.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19). Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам рівні конституційні права і свободи та рівність перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (частини перша, друга статті 43); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48); кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (частина перша статті49); кожен має право на освіту (частина перша статті 53);

З метою реалізації зазначених конституційних положень, визначення організаційно-правових засад запобігання та протидії дискримінації, забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина ухвалено і діє Закон «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», який вводить загальну заборону дискримінації за ознакою раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними.

Стаття 2 Загальної декларації про права людини передбачила, що кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права (МПГПП) також встановлює загальну заборону дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини (стаття 2). Пакт покладає на держави обов`язок передбачити в національному законі заборону не тільки дискримінації будь-якого роду (стаття 26), але й будь-якого відступу на користь національної, расової чи релігійної ненависті, що являє собою підбурювання до дискримінації, ворожнечі або насильства (стаття 20). Крім того, стаття 4 Пакту передбачає, що під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, в якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи соціального походження. Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) у статті 14 та статті 1 Протоколу № 12 також закріплює принцип недискримінації.

Згідно із ст.2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до Статті 23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено порядок відсторонення від роботи осіб, які є бактеріоносіями:

У разі якщо бактеріоносіями є особи, робота яких пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб, такі особи за їх згодою тимчасово переводяться на роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб. Якщо зазначених осіб перевести на іншу роботу неможливо, вони відсторонюються від роботи в порядку, встановленому законом. На період відсторонення від роботи цим особам виплачується допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Зазначені в частині першій цієї статті особи можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними за станом здоров`я для виконання певних видів робіт.

Рішення про тимчасову чи постійну непридатність осіб, які є бактеріоносіями, для виконання певних видів робіт приймається медико-соціальними експертними комісіями на підставі результатів лікування, даних медичних оглядів тощо. Таке рішення медико-соціальної експертної комісії може бути в установленому порядку оскаржено до суду.

Перелік видів робіт, для виконання яких особи, які є бактеріоносіями, можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органівз підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбуваєтьсяз одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

За змістом статті 46КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом.

В позовній заві позивачка зазначила, що відстороненням її від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, відповідачем порушено її право на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України та КЗпП України. Також зазначає, що рішення прийняте відповідачем суперечить ст.ст.1,12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Відповідач вручивши позивачці повідомлення про необхідність подання перелічених в ньому документів (а.с.54) та відсторонивши з 09.12.2021 ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично покладає на неї обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові. З наведених судом нормативних актів вбачається, що вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено її права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Крім того, Наказ про відсторонення суперечить Постанові КМУ №1236 від 09.12.2020 р., оскільки вакцинація передбачена лише на час дії карантину, який згідно Постанови КМУ №1236 встановлено до 31.12.2021 р.

У зв*язку з наведеним, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки про скасування наказу від 09.12.2021 про відсторонення її від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення від COVID-19.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків, але тут не йдеться про звільнення з роботи. У зв`язку з цим вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає за не обґрунтованістю.

Щодо вимоги про стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи, суд виходить з наступного.

В обгрунтування позовних вимог в цій частині позивач посилається на Довідку від 13.12.2021 № 898, відповідно якої дохід позивача за жовтень-листопад 2021 року склав 22 515,21 грн. На підставі зазначеної Довідки позивач надає свій розрахунок середньоденного заробітку, який на його думку складає 536.07 грн.

Фактично Довідка від 13.12.2021 № 898 це довідка про доходи позивача за останні шість місяців і видана вона позивачу на підставі її письмового прохання (заяви від 13.12.2021) про надання довідки саме за останні шість місяців.

Зазначений розрахунок середньої та середньоденної заробітної плати не відповідає вимогам нормативно-правових актів у сфері оплати праці, зокрема. Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Постанова 100).Відповідно до абз.3 п. 2 Постанови 100: «У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці, що передують події, з якою пов 'язана відповідна виплата».

В даному конкретному випадку для проведення розрахунку та встановлення розміру середньої заробітної плати позивача необхідно застосувати Довідку про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 від 06.01.2022 № 33 (копія додається), згідно до якої середня заробітна плата позивача складає 9 585,68 грн., а її середньоденний заробіток - 376,05 грн.

Таким чином, виходячи з розміру середньоденного заробітку зробленого у відповідності до Постанови 100 розрахунок за 5 днів роботи складає 1 880,25 грн.,, а не 2 680,35 грн , як про це зазначено у позові.

Як встановлено судом, 11.03.2022 №37/ос «Про допуск до роботи невакцинованого працівника» ОСОБА_1 було допущено до роботи з 01.03.2021 до завершення воєнного стану (а.с.157). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заробітну плату за час відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 по 28.02.2022 . За цей період заробітна плата ОСОБА_1 склала: 58 робочих днів х 376,05 =21810,90 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, який повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також крітерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 28.12.2020 № 640/18402/19.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правову допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо , також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договоре надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 4-5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адг має бути співмірним із:

складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання пос.

обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впда вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В даному випадку, суд вважає завищеними витрати на правову допомогу щодо складання відповіді на відзив в сумі 5000 грн., оскільки цей вид допомоги вже є похідним від складання позовної заяви , а тому сума такого виду допомоги , на думку суду , має бути зменшена до 2500 грн.

Такі види правової допомоги, як «...попереднє вивчення та аналіз наданих Клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин» законодавством, зокрема і нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачені.

Таким чином, суд вважає включення адвокатом до правової допомоги клієнту послуг з ««...попереднього вивчення та аналізу наданих Клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики Верховного Суду та складання позовної заяви» не обгрунтованим.

Також суд вважає , що послуги з роздрукування позову, добірка та сканування письмових доказів для додавання до позову, завіряння копій документів, направлення поштової кореспонденції, в тому числі подання процесуальних документів до канцелярії суду, не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1,19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок викладений, зокрема в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 9901/264/19.

Не відносяться до видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1,19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і витрати з моніторингу руху справи та ксерокопіювання, друк, завірення документів, копії яких подаються до суду.

А тому, не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу витрати на правову допомогу з ксерокопіювання, друку, завірення документів, що направляються до суду, а також направлення адвокатського запиту та процесуальних документів до суду та відповідачеві.

Крім того, фактично судові засідання по цій справі не проводились, отже не можливо стягнення витрат на участь адвоката в судовому засіданні.

З огляду на вищезазнечене , згідно актів про надання послуг по договору про надання правової допомоги від 15.12.2021та від 08.02.2022 (а.с. 75, 131) , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги в сумі 7500 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1816 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі - задовольнити частково.

Скасувати наказ № 69/ОС від 09.12.2021 року виданий Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 заробітну плату за час відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року в розмірі 21810 грн. 90 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1816 гривень та витрати на професійну допомогу у розмірі 7500 гривень.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 22.04.2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Н.В. Марченко