Справа №345/1150/20
Провадження № 2/345/13/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2022 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Бабійчук Л.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищук Ігор Васильович про визнання заповіту недійсним, суд

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама ОСОБА_5 , яка проживала по АДРЕСА_1 . Після її поховання, отримавши свідоцтво про смерть, позивач звернувся до приватного нотаріуса Хомин Н.Б. із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус повідомив, що його мама ОСОБА_5 06.03.2017 року, склала заповіт, в якому все майно, що буде належати їй на день смерті, заповіла його рідному брату ОСОБА_6 . Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. зареєстрованого в реєстрі за №417.

Зазначає, що його мама ОСОБА_5 внаслідок психічного, стійкого розладу, старечої деменції, не здатна була на час посвідчення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вона не могла повноцінно себе обслуговувати, відвідувати магазин, купувати продукти харчування, погано орієнтувалась в просторі та часі. ОСОБА_5 постійно потребувала стороннього догляду. На вулицю не виходила з березня 2017 року по квітень 2019 року.

В період 2015-2019 роки мама позивача ОСОБА_5 тяжко хворіла, що позбавляло її права об`єктивно оцінювати ситуацію та керувати своїми діями.

27.01.2016 року ОСОБА_5 потрапила до Центральної районної лікарні Калуської міської і районної ради Івано-Франківської області зі скаргами на біль, печіння, важкість та дискомфорт у грудній клітці в ділянці серця, підвищений артеріальний тиск, тяжке дихання, шум і дзвін у вухах, нудота, сухість у роті та інші порушення загального стану, у зв`язку з чим була заведена медична карта стаціонарного хворого, проведений огляд лікарем і призначений план обстеження та план лікування. При огляду невропатолога, мамі позивача ОСОБА_5 було призначено звернутись до психіатра.

02.04.2019 року ОСОБА_5 поступила на стаціонар в Центральну районну лікарню Калуської міської і районної ради Івано-Франківської області у важкому стані, вході лікування ІНФОРМАЦІЯ_1 мама позивача ОСОБА_5 померла.

Виходячи з наведеного вважає, що на момент посвідчення заповіту, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ОСОБА_5 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а посвідчення від її імені заповіту в цей період є сумнівним. Просить суд визнати недійсним заповіт, посвідчений покійною ОСОБА_5 06.03.2017 року на користь відповідача ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.09.2021 року - замінено сторону у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищук Ігор Васильович про визнання заповіту недійсним, а саме: відповідача ОСОБА_6 на відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительку АДРЕСА_2 , яка є правонаступником померлого ОСОБА_6 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала у повному обсязі, просить позов задоволити. Також пояснила, що ОСОБА_5 на час складання заповіту тяжко хворіла. Внаслідок психічного, стійкого розладу, старечої деменції, не здатна була на час посвідчення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому її волевиявлення на час складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі. Також просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Відповідачка та представник відповідачки в судовому засідання позов не визнали. Вважають, що ОСОБА_5 на час складання заповіту була здоровою, її волевиявлення було вільним і відповідало їй волі. Просять у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він працює у Калуській ЦРЛ на посаді завідувач неврологічного відділення. Пацієнтку ОСОБА_5 він не пам`ятає, бо пройшло вже 4 роки, але ознайомившись з копією історії, прочитав свій запис, згідно якого його викликали на консультацію завідувачем відділення, оскільки остання підозрювала, що в ОСОБА_5 може бути гострий розлад мозкового кровообігу чи інші неврологічні проблеми, які бачать кардіологи і викликають невропатолога на консультацію «Тому, що навіть кардіологи можуть бачити, що є якісь психічні порушення». Він прийшов, оглянув ОСОБА_5 та встановив діагноз «Дисцикуляторна енцефалопатія з атактичним, цефалічним та астеноневротичним синдромом». Після чого направив її на обстеження. Він запідозрив у ОСОБА_5 розлади психіки та поведінки, відповідно, рекомендував консультацію психіатра. На скільки він пам`ятає по запису, він не може чітко сказати, чи ОСОБА_5 розуміла значення своїх дій, але оскільки його викликали для консультації кардіологи, то значить вона була не повністю адекватна. Він як лікар неврології відповідає за своє порушення у своїй сфері. У даному випадку, мав приїхати психіатр. Оглянути. Поговорити і тоді дати своє заключення, чи та є якісь психічні розлади, чи не має. Підтвердив, що у даної конкретної особи, однозначно були відхилення психіатричні, про які психіатр дає заключення.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона працює лікарем швидкої допомоги. 02.04.2019 року вона виїжджала на виклик за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_5 . Жінка перебувала в комі, не піддавалась ніякому контакту. Вона пригадує, що у квартирі була присутні одна людина, як вона здогадалась то був її син. Коли вона запропонувала госпіталізувати хвору то він відмовився та надав їй розписку, що не дає маму госпіталізувати. Підтвердила, що ОСОБА_5 потребувала допомоги і її треба було госпіталізувати. Повторний виклик вже жінку госпіталізували, на госпіталізації наполягав другий брат.

Свідок ОСОБА_9 (колишній працівник швидкої допомоги, фельдшер), суду пояснила, що знала покійну ОСОБА_5 . У 2016 році її мама разом із ОСОБА_5 лікувались в кардіології з важким серцевим нападом, вони разом лежали в одній палаті. Вона спілкувалась із ОСОБА_5 та доглядала її. Коли ОСОБА_5 поступила, то питала, де вона знаходиться. Вона забувала де клала телефон, коли виходила десь у коридор, могла повернутись не в ту палату в якій вона лежала. Вона повністю не усвідомлювала і не могла керувати своїми діями. До неї приходив один із синів, як тільки ОСОБА_5 госпіталізувати, пізніше приходила жінка, і більше з чоловіків ніхто не приходив.

Свідок ОСОБА_10 депутат Калуської міської ради, суду пояснив, що до нього як до депутата Калуської міської ради звернувся ОСОБА_11 , щоб він допоміг йому організувати комісію, яка могла б переконатись в якому стані перебуває його мама ОСОБА_5 . Він звернувся у соцзабез де створили комісію. З цією комісією 25.02.2019 року вони прийшли додому до ОСОБА_5 . Двері їм відчинив ОСОБА_11 . Жінка лежала в теплому одязі, в куртці. В кімнаті було холодно, 17 градусів. ОСОБА_5 нікого не впізнавала, вона була не при собі, була неадекватна.

Свідок ОСОБА_12 (колишня дружина ОСОБА_1 ) суду пояснила, що знала ОСОБА_5 коли вона ще була при пам`яті, коли був живий її чоловік. Коли помер батько ОСОБА_1 , вони разом впорядковували його могилу. Потім ОСОБА_5 захворіла. З ОСОБА_1 вона співмешкала майже до 2000 року. Вона добре знала ОСОБА_5 , однак у 2016 році коли вона її зустрічала то ОСОБА_5 вже її не впізнавала. Також в подальшому де б вона її не зустрічала, ОСОБА_5 її не впізнавала, нічого не відповідала на її запитання.

Свідок ОСОБА_13 (дружина ОСОБА_1 ) суду пояснила, що мама її чоловіка ОСОБА_5 була хворою жінкою. Після смерті чоловіка вони разом із ОСОБА_1 доглядали її, по можливості приходили до неї, приносили їжу. В 2016 році ОСОБА_5 попала в лікарню. Вони з чоловіком приходили до неї, лікар сказав, що їй потрібна консультація невропатолога. Коли він її оглядав, сказав, що їм потрібно звернутись за допомогою до психіатра. Її не було оглянуто психіатром, оскільки в лікарні його не було. Станом на 2019 рік вона заходила до ОСОБА_5 , в основному після роботи. Останні роки ОСОБА_5 вже її не впізнавала, також не впізнавала внуків. З 2016 року ОСОБА_5 проживала сама, в магазин ще до 2016 року виходила, пізніше вже не виходила, казала, що її болять ноги.

Свідок ОСОБА_14 (фельдшер швидкої допомоги) суду пояснив, що він разом із бригадою прибув на виклик, що людина не говорить. Після того, як надали медичну допомогу, родичі відмовились від її госпіталізації, і вони передали виклик дільничному терапевту. Це було зранку. Після обіду, знову був виклик за тою самою адресою, і так як знову попало на його бригаду, вони приїхали і вже госпіталізували хвору в Калуську ЦРЛ. Хвору з квартири вони виносили на носілках. Не пам`ятає чи була вона при свідомості, чи свідомість була приглушена.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона разом із ОСОБА_5 працювала. Ще у 2016 році вона її бачила. Однак коли вона до неї зверталась то ОСОБА_5 вела себе дуже дивно, дивилась на неї як не в своєму розумі, могла на неї плювати. Вона постійно ходила попри дім ОСОБА_5 так як там проживала її мама. 2018-2019 роки вона вже її не бачила.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що мама ОСОБА_17 ОСОБА_5 була неадекватною коли вона разом із дружиною ОСОБА_18 приходили до неї в 2016-2017 роках, ОСОБА_5 говорила всякі речі « що вони забирають у неї гроші, пенсію». Вони приходили до неї прибирати, забирали речі, щоб їх попрати. ОСОБА_5 постійно казала, що вона хоче купити в неї квартиру, хоча такого ніколи не було і до неї вона сама ніколи не приходила. Після того як вона почала таке говорити, вона відмовилась до неї ходити. Також зазначила, що ОСОБА_5 з 2016 року нікого не впізнавала, навіть свою невістку.

Свідок ОСОБА_19 (сімейний лікар) суду пояснила, що ОСОБА_5 знаходилась на «Д» обліку з діагнозом: цукровий діабет 2 тип; ІХС, кардіосклероз дифузний. ДЕП III з вестибулоатактичним синдромом. Вона говорила, що ОСОБА_5 потрібна консультація невропатолога, але пацієнтка не виходила з будинку і її ніколи не привозили до лікарні. Вона оглядала її дома 2-3 рази., записи робила в амбулаторгій картці. Все що можна було обстежити на дому, вона обстежила. Коли перший раз її викликали, то в ОСОБА_5 були опухлі ноги, їй було важко ходити. Коли вона спілкувалась із ОСОБА_5 то вона була адекватною, спокійно із нею говорила, розуміла про що говорить, пояснювала що її болить. Вона ніколи не чула від сина ОСОБА_20 , що його мама ОСОБА_5 блукала і її шукали по місту. Перед смертю ОСОБА_5 вона приходила до неї, в якому вона була стані і які ліки їй призначала, вона не пам`ятає. На рахунок старечої деменції, пояснила, що вона не профільний спеціаліст, а могла тільки запідозрити чим хворіла ОСОБА_5 . Психіатра назначають коли в людини неадекватна поведінка, чи агресивність. ОСОБА_5 була спокійною, на неї не кидалась, тому вона і не назначала психіатра.

Свідок ОСОБА_21 (працює Калуська ЦРЛ, лікуючий лікар), суду пояснила, що ОСОБА_5 лікувалась у її відділенні. Вказала, що викликає невропатолога. Коли є головні болі, інсульт, вся інша неврологічна симптоматика, це не є особливістю і невропатолог консультує часто кардіологічних хворих. Психіатра у закладі не має. Нічого по вказаній хворобі сказати більше не може. ОСОБА_5 була виписана у задовільному стані з приводу кардіологічного захворювання Більше нічого, ніж написано в історії хвороби сказати не може. Також додала, якщо невропатолог вважав, що ОСОБА_5 потребувала психіатра, значить та і було. Про поведінку нічого сказати не може, не пригадує.

Суд, вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1 а.с.15).

Позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_5 .

Із заповіту від 06.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В., ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_1 все належне їй майно на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все те, на що вона за коном матетиме право (Т.1 а.с.17).

Із тексту заповіту встановлено, що на прохання ОСОБА_5 цей заповіт складено та записано за допомогою загальноприйнятих засобів о 11год.15хв.

Цей заповіт складено в двох примірниках, з яких один призначається для зберігання приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В., а другий видається на руки заповідачу.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 зверталась за медичною допомогою в Калуський міський центр ПМСД протягом 2017-2019 роки. Знаходилась на «Д» обліку у терапевта в приводу: цукровий діабет 2 тип; ІХС, кардіосклероз дифузний. ДЕП III з вестибулоатактичним синдромом. Стареча деменція. Пацієнтка неодноразово консультувалась дільничним терапевтом на дому, назначались клінічні аналізи на дому. Хвора постійно лікувалась амбулаторно. Була консультована ендокринологом та призначалось відповідне лікування (Т.1 а.с.74).

Згідно із медичної карти стаціонарного хворого відомо, що ОСОБА_5 поступила на лікування в кардіологічне відділення Калуської ЦРД м.Калуш 27.01.2016 року зі скаргами на біль за грудиною, важкість. Дискомфорт в грудній клітці, біль тиснучого характеру з іррадіацією в ліву, праву руку, під лопатку. Болі виникають під час хвилювання, при зміні мете умов, при виході на холодне повітря. Хворою ОСОБА_5 вважає себе на протязі останнього тижня, коли вперше відчула пекучі загрудні болі. Госпіталізована в ургентному порядку.

ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні в Калуській ЦРЛ (м.Калуш, вул.Медична,6) з 02.04.2019 року по 03.04.2019 року, виписана в зв`язку зі смертю о 06год.30 хв. Діагноз: цукровий діабет тип 2с/в в ст.декомпенсації. ІХС, кардіосклероз дифузний СН ІІА ФК ІІІ.

На підставі ухвали слідчого судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області було призначено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно висновку експерта №53 смерть ОСОБА_5 настала внаслідок гнійного менінгіту, що ускладнився набряком та набуханням головного мозку (Т.1 а.с.79-82).

Частиною першою статті 103 ЦПК України передбачено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу.

Висновком судово-психіатричного експерта №280/2021 від 31.12.2021 року складеного судово-психіатричним експертом вищої кваліфікаційної категорії 2-го кваліфікаційного класу (свідоцтво №97 дійсне до 18.02.2024 року) КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» ОСОБА_22 встановлено, що під експертна ОСОБА_5 на момент складання заповіту 06.03.2017 року страждала психічним захворюванням судинно (атеросклеротичною) деменцією, що згідно МКХ-10, F01.8. ОСОБА_5 не здатна була усвідомлювати свої дії та керувати (т.2 а.с.81-93).

Відповідно до частини шостої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок судово-психіатричного експерта №280/2021 від 31.12.2021 року містить обґрунтування та пояснення даних про психічний стан ОСОБА_5 .

Експертиза проведена кваліфікованим судовим експертом, яка попереджена про кримінальну відповідальність, на підставі наданої медичної документації.

Так, в п.22 Висновку зазначено, що як слідує з матеріалів цивільної справи та наданої медичної документації підекспертна ОСОБА_5 протягом життя страждала ішемічною хворобою серця, стенокардією напруги, екстрасистологічною аритмією, серцевою недостатністю Іі ст., дифузним кардіосклерозом, цукровим діабетом ІІ типу в стадії декомпенсації. Вперше симптоми психічного розладу відмічались кардіологом при лікуванні під експертної в кардіологічному відділенні з 27.01.2016 р. по 04.02.2016 р. З цієї причини призначалась консультація невропатолога, при огляді котрим під експертній було діагностовано «дисциркуляторну енцефалопатію ІІІ ст., з цефалічним та вестибуло-атактичним синдромами» та рекомендовано консультацію психіатра. Це свідчить, що судинне ураження головного мозку, спричинене дисцикуляторною енцефалопатією та церебральним атеросклерозом, призвело до розладів психіки, які проявлялись у знижені пам`яті, інтелекту, болях голови, частих головокружіннях, дратівливості, емоційній нестійкості, хиткості при ході.

Підстав ставити під сумнів даний висновок у суду не має. Крім того, суд враховує, що психічний стан особи в момент вчинення правочину неможливо встановити без необхідних спеціальних знань в області медицини.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України встановлено, що у разі якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Нотаріус, відповідно до статті 1248 ЦК України, посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини шостої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

У ході судового розгляду судом достеменно встановлено, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час вчинення оскаржуваного правочину (06.03.2017 року) страждала ішемічною хворобою серця, стенокардією напруги, екстрасистологічною аритмією, серцевою недостатністю ІІ ст., дифузним кардіосклерозом, цукровим діабетом ІІ типу в стадії декомпенсації.

Вказані факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини. Висновок судово-психіатричної експертизи №280/2021 від 31.12.2021 року є чітким, обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, зокрема з даними медичних довідок про перебіг хвороби заповідача.

По суті експерт дійшов висновку про те, що саме важка хвороба у стадії її загострення спровокувала такий психічний стан ОСОБА_5 , яка їй не дозволяла усвідомлювати значення своїх дій на день складання заповіту в тій мірі, щоб волевиявлення її було вільним щодо розпорядження майном.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що заповіт складений ОСОБА_5 06.03.2017 року на ім`я ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. слід визнати недійсним, оскільки висновком судово-психіатричного експерта №280/2021 від 31.12.2021 року та дослідженими письмовими доказами підтверджено недієздатність учасника правочину ОСОБА_5 та її внутрішній, психічний стан саме в момент вчинення правочину - складання заповіту.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17.

Встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу ОСОБА_1 адвокатами Крикун Т.О. та Федоришин І.В.

Разом із заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача ОСОБА_2 подала до суду: договір про надання правових послуг від 19.06.2020 року, акт надання правової допомоги №05-04 (Т.2 а.с.107), оригінал квитанції на підтвердження оплати винагороди в розмірі 5000 грн. - (Т.3 а.с.106).

Також позивачем ОСОБА_1 було оплачено кошти за надання правової допомоги адвокату Коваленко О.В. в сумі 800 грн. (Т.1 а.с.11,12), та адвокату Федоришин І.В. в сумі 2000 грн. (Т.2 а.с.109).

Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвокатів, суд вважає, що з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7800 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для відповідача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката.

Разом з тим, суд констатує, що у відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому з відповідачки ОСОБА_3 також підлягають стягненню в користь позивача ОСОБА_1 витрати, пов`язані із проведенням судово-психіатричної експертизи, згідно квитанції від 31.12.2021 року в сумі 6692 грн. (Т.2 а.с.108), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1224,20 грн. (Т.1 а.с.5, 63).

Керуючись ст.ст.3,4,12,81,263-265 ЦПК України,

р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , посвідчений 06 березня 2017 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком Ігорем Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 417.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 15716,20 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: