ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/127/22 Номер провадження 22-ц/814/737/22Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2022 року у складі судді Шевської О.І.

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у який просив суд заборонити Шевченківському ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове позбавлення ОСОБА_1 прав володіння та користування орендованими приміщеннями, розташованими в будинку АДРЕСА_1 та передачу цих прав ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»; заборонити представникам ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» або іншим особам, що представляють Міністерство оборони України вчиняти бідь-які дії, спрямовані на примусове позбавлення ОСОБА_1 прав володіння та користування орендованими приміщеннями, розташованими в будинку АДРЕСА_1 та передачу цих прав ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в буд. АДРЕСА_1 ; зупинити стягнення в межах виконавчих проваджень № 60947596, № 60948393 на виконання наказів Господарського суду Полтавської області від 17.12.2019, виданих на виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15; встановити, що ухвала про забезпечення позову ОСОБА_1 є виконавчим документом згідно підпункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» і підлягає негайному виконанню згідно частин першої, другої статті 157 ЦПК України та відповідно є підставою для її виконання; встановити, що ухвала про забезпечення позову ОСОБА_1 може бути пред`явлена до виконання у порядку та спосіб, встановлені Закону України «Про виконавче провадження» протягом трьох років з дня її постановлення та роз`яснити, що дана ухвала діє до вирішення справи по суті та набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили.

Заява мотивована тим, що 15.07.202 між ним та ПП «Укрбізнесконсалтінг» укладений договір суборенди нежитлових приміщень, що розташовані на другому поверсі громадського будинку, літ. 2-А (адреса: АДРЕСА_2 ), відповідно до якого останнє передало йому у тимчасове платне володіння і користування (суборенду) нежитлові приміщення, якими володіє на підставі договору оренди від 03.09.2019, укладеного між ним та ТОВ «Укрінвест-груп».

Вказує, що у вересні 2021 року на його адресу від ТОВ «Укрінвест-груп» надійшли інформаційні запити разом з повідомленнями Шевченківського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми), з яких йому стало відомо, що виконавчою службою були відкриті виконавчі провадження № 60947596, № 60948393 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 17.12.2019 у справі № 917/154/15 та державним виконавцем вчиняються примусові дії щодо витребування шляхом вилучення від ТОВ «Укрінвест-груп» нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 та передачі ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію.

Оскільки він не є стороною виконавчого провадження, у нього відсутня можливість отримати та надати копії виконавчих документів.

Зазначав, що із Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо, що відповідно до рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 змінився власник спірних нежитлових приміщень з ТОВ «Укрінвест-груп» на Міністерство оборони України, а згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на дані приміщення належить Державі України в особі Міністерства оборони України.

Оскільки Міністерство оборони України та ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» не визнають його право на суборенду спірних нежитлових приміщень та вчиняють дії, спрямовані на фізичне позбавлення орендарів права користування приміщеннями, заявник має намір звернутися до суду із позовом до Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України про визнання за ним права користування нежитловими приміщеннями, що розташовані на другому поверсі громадського будинку, літ. 2-А, адреса: АДРЕСА_2 та зобов`язання не чинити перешкоди.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони Шевченківському ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове позбавлення ОСОБА_1 прав володіння та користування орендованими приміщеннями, розташованими в будинку АДРЕСА_1 та передачу цих прав ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»; заборони представникам ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» або іншим особам, що представляють Міністерство оборони України вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове позбавлення ОСОБА_1 прав володіння та користування орендованими приміщеннями, розташованими в будинку АДРЕСА_1 та передачу цих прав ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в буд. АДРЕСА_1 до набрання рішенням законної сили.

В частині зупинення стягнення в межах виконавчих проваджень № 60947596, № 60948393 на виконання наказів Господарського суду Полтавської області від 17.12.2019, виданих на виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15 у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

Вирішено допустити ухвалу до негайного виконання.

Ухвала суду мотивована тим, що є достатні підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погодившись з даною ухвалою, представник ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуваною ухвалою незаконно скасовано необхідність виконувати діюче судове рішення в силу ініціації позовного провадження в іншій справі та порушено права ДП МОУ «Укрвійськбуд» у тому числі у відношенні майна, яке підлягає витребуванню. Накладення заборони державній виконавчій службі та стягувачу за виконавчим провадженням - ДП МОУ «Укрвійськбуд» вчиняти дії відносно нерухомого майна, розташованого у буд. АДРЕСА_2 , фактично зупинить виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

При постановленні ухвали про забезпечення позову судом першої інстанції було свідомо створено перешкоди для примусового виконання чинного рішення суду у господарській справі та порушено права Міністерства оборони України, як власника нерухомого військового майна Збройних Сил України, які визнано судовим рішенням, що набрало законної сили 27.11.2019 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.02.2020, і ДП МОУ «Укрвійськбуд», як користувача.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Шевченківського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) перебувають виконавчі провадження № 60947596 та № 60948393 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 17.12.2019, виданого на виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2018 у справі № 917/154/15 про витребування шляхом вилучення від ТОВ «Укрінвест-груп» нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 та передачі ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 274901094 нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 на праві державної власності належать Державі Україна в особі Міністерства оборони України.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даному позові стосується визнання права ОСОБА_1 на користування нежитловими приміщеннями, що розташовані на другому поверсі громадського будинку, літ. А-2 (адреса: АДРЕСА_2 ), та зобов`язання не чинити йому перешкоди, а подальше невжиття заходів забезпечення позову може утруднити поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він планує звернутися до суду з позовом.

Таке судове рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, що регулюють вирішення спірного питання, та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення можуть бути застосовані виключно за наявності однієї з підстав, визначених частиною другою статті 149 ЦПК України, та відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України мають бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається або має намір звернутися до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно із пунктом 2 частини першої третьої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Такий вид забезпечення як заборона вчиняти певні дії застосовується якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частин першої-другої статті 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною першою статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейським судом з прав людини в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року зроблено висновок про те, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997; рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00 від 07.05.2002; рішення у справі «Ясіун`єне проти Литви» № 41510/98 від 06.03.2003; та рішення по справі «Руйану проти Румунії» № 34647/97 від 17.06.2003).

Забезпечуючи майбутній позов заявника ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» шляхом заборони державній виконавчій службі та стягувачу за виконавчим провадженням - ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» або іншим особам, які представляють Міністерство оборони України, вчиняти будь-які дії відносно спірного нерухомого майна, у тому числі передачу прав володіння та користування спірними приміщеннями Державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» суд першої інстанції не врахував, що такий вид забезпечення позову, з огляду на доводи заявника, фактично зводиться до зупинення виконання судового рішення в іншій справі та не відповідає вимогам, на забезпечення яких він вживається, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони вчиняти певні дії, що призводить до порушення прав власника майна та стягувача у виконавчому провадженні.

Оскільки заявником ОСОБА_1 не доведено яким чином реалізація прав власника майна та виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 917/154/15, яке набрало законної сили, про витребування шляхом вилучення від ТОВ «Укрінвест-груп» нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , що належать Міністерству оборони України, та передачі їх в експлуатацію ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» впливатиме на виконання рішення за його позовом в майбутньому, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для забезпечення позову.

За наведених обставин оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням з цього питання нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна