ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6363/20Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/332/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Дикун С.І.

Суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

за участі секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника позивача ОСОБА_1 -адвоката - Коцюби Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/6363/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коцюба Надія Ярославівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за договором банківського вкладу (депозиту), постановленого суддею Ромазаном В.В., повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Компанії «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл» (Cargill Financial Services International Inc), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за договором банківського вкладу (депозиту). Просить стягнути із відповідача кошти в сумі 1418557,61 грн., з яких: 1149292,51 грн. - сума неповернутих коштів за договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» №7614 в доларах США від 07.12.2014 року; 137915, 10 - три відсотки річних за неповернутий вклад в порядку статті 625 ЦПК України; 131350 грн. - реальні збитки, а саме сума сплаченого та неповернутого авансу за договором про намір купівлі-продажу квартири в порядку статті 22 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта -Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» №7614 в доларах США. Відповідно до умов даного договору, депозитні кошти в сумі 55 387,93 долари США терміном по 15.03.2015 року були внесено ним та розміщено банком на відкритому депозитному рахунку №4038. Станом на 15.03.2015 року сума коштів, яка повинна була бути повернута банком позивачу складала 56454,55 доларів США, з яких 55387, 93 долари США сума внесеного депозиту, 1066,62 долари США сума нарахованих відсотків за вкладом. На підставі постанови правління НБУ від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта банк» згідно з яким з 03.03.2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію. Він був включений в список клієнтів АТ «Дельта Банк», які підпадають під виплати коштів Фондом гарантування вкладів за договорами банківського вкладу. Гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн. він отримав двома траншами: 16.06.2015 року та 09.07.2015 року. Решту суму коштів за вказаним договором позивачу виплачено не було. 09.10.2015 року ним було заявлено до ліквідатора АТ «Дельта Банк» кредиторську вимогу на суму 1 149 292,51 грн., яку було розглянуто та акцептовано банком. Однак, вказану суму коштів виплачено не було. Згідно даних остаточних ключових учасників у структурі власності АТ «Дельта Банк» станом на 08.03.2015 року є відповідач ОСОБА_2 з часткою 70,61 відсоток та юридична особа неризедент «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл» (Cargill Financial Services International Inc) з часткою у розмірі 29,39 відсотки. Збитки ПАТ «Дельта Банк» завдавались та доводили його до банкрутства саме власниками істотної участі ОСОБА_2 та компанією «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл».

Вважає, що йому заподіяно збитки у вигляді неповернутої суми вкладу та нарахованих відсотків у розмірі 1148292,51 грн., внаслідок здійснення відповідачами як контролерами та власниками істотної участі банку ризикових операцій. Відповідно до порушеного грошового зобов`язання щодо повернення позивачу в строк коштів за договором банківського вкладу в сумі 1 149 292,51 грн., відповідач зобов`язаний понести відповідальність згідно ст. 625 УК України в розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми, що складає 137 915,10 грн. за період з 15.03.2015 року по 16.03.2020 року.

Також зазначив, що ним 05.06.2017 року було укладено договір про намір купівлі-продажу квартири та внесено завдаток в сумі 5000 доларів США. Укласти договір купівлі-продажу та здійснити розрахунок з продавцем квартири позивач не мав змоги, оскільки не отримав належних йому коштів за договором банківського вкладу, тому поніс збитки в частині сплаченого та неповернутого авансу в розмірі 5000 доларів США, що складає 131 350 грн., які слід стягнути на його користь.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Компанії «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл» (Cargill Financial Services International Inc),третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" про захист прав споживачів та стягнення заборгованості в частині позовних вимог до Компанії «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл» (Cargill Financial Services International Inc), залишено без розгляду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за договором банківського вкладу відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коцюба Н.Я., подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у даній справі, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що в процесі розгляду даної справи суд неправильно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Посилається, що за порушення грошового зобов`язання щодо повернення йому в строк коштів за договором банківського вкладу в сумі 1149 292, 51 грн., відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний понести відповідальність згідно ст.625 ЦК України у розмірі 3% річних від простроченої суми та сплатити на користь позивача - 137915, 10 грн. Окрім того, неправомірними рішеннями та діями власників істотної участі, що призвели до банкрутства AT «Дельта Банк» та невиплату коштів за договором банківського вкладу, йому було завдано реальні збитки в сумі 5 000 дол. США, що еквівалентно 131 350, 00 грн.

Зазначає, що саме власник істотної участі AT «Дельта Банк» - ОСОБА_2 , є відповідачем у даній справі та зобов`язаний у відповідності до норм чинного законодавства України сплатити на його користь 1418557, 61 грн. заборгованості за договором банківського вкладу.

Грошові кошти згідно договору депозиту належать йому на праві приватної власності, а тому невиплатою вказаних коштів порушується його право власності, яке підлягає захисту.

Окрім того, суд першої інстанції, прийшов помилково до переконання, що його позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки він звернувся із позовом до відповідача про стягнення на його користь коштів, який є одним із співвласників істотної участі банку та, на думку суду, такими діями, можуть бути завдані збитки саме банку, а не позивачу. Вважає, такий висновок суду необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права України.

Сума невідшкодованих коштів за договором банківського вкладу є значною, і вкладнику, який є слабшою стороною у правовідносинах, не було повернуто власні кошти, чим йому було спричинено майнову шкоду.

З вимогою про відшкодування шкоди, завданої власником істотної участі, може звернутись як вкладник, так і Фонд. Факт звернення з відповідними вимогами і вкладника, і Фонду не призведе до подвійної відповідальності власника істотної участі за зобов`язанням банку, оскільки позов Вкладника і Фонду матиме різний предмет та різні підстави й будуть подані різними управненими особами.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом термін не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 - адвокат Коцюба Н.Я. підтримала вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи не з`явились, заяви про відкладення розгляду справи не подали, а тому колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за їх відсутності .

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2014 року між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зрозтаючий On Line» №7614 в доларах США. Відповідно до умов зазначеного договору, депозитні кошти в сумі 55387,93 долари США терміном по 15 березня 2015 року були розміщені зазначеним банком на відкритому на ім`я ОСОБА_1 депозитному рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідно до виписки по вказаному договору, станом на день закінчення депозитного вкладу сума коштів, яка підлягала поверненню за вказаним договором банківського вкладу становила 56454,55 долари США, з яких - 55387,93 доларів США - сума вкладу та 1066,62 доларів США - сума нарахованих відсотків за вкладом.

На момент закінчення строку депозитного договору позивачу зазначену суму депозитного вкладу та нарахованих відсотків позивачу повернуто не було.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта банк».

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 був включений в список клієнтів АТ «Дельта Банк», на яких поширюються виплати коштів Фондом гарантування вкладів за договорами банківського вкладу та за поточними рахунками.

Гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. позивач отримав двома траншами: 16.06.2015 року в сумі - 80 240, 92 грн. та 09.07.2015 року в сумі - 119 759, 08 грн.

ОСОБА_1 подав до ліквідатора АТ «Дельта Банк» кредиторську вимогу 09 жовтня 2015 року на суму коштів в розмірі 1 149 292, 51 грн. (в тому числі на суму 1 077 762, 47 грн., що еквівалентно 50 950, 07 дол. США по спірному договору депозиту), яка залишилась після отримання гарантованої суми відшкодування.

ОСОБА_1 було включено в реєстр кредиторів банку, відшкодування коштів яким буде здійснюватися в порядку ст. 52 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в порядку четвертої черги.

Постановою Правління НБ України від 02.10.2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати АТ «Дельта Банк».

20.02.2017 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №619 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора, відповідно до якого продовжено строки здійснення ліквідації та повноважень ліквідатора на два роки до 04.10.2019 року.

04.04.2019 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №772 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора, відповідно до якого продовжено строки здійснення ліквідації на один рік до 04.10.2020 року включно.

Як вбачається із відомостей про власників істотної участі в банку станом на 08.03.2015 року ПАТ «Дельта Банк», додатку №3 до Положення про порядок подання відомостей про структуру власності банку, ОСОБА_2 є акціонером зазначеного банку, якому йому належить 70,61 відсотків акцій банку, іншим акціонером банку є юридична особа - Компанія "Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, Інк" (Cargill Financial Services International Inc) частка якої складає 29,39 відсотків акцій даного банку.

Як вбачається із пункту 1.1. договору про намір купівлі-продажу квартири від 05.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), Покупець передає, а продавець отримує завдаток в сумі 130 000 грн., що еквівалентно 5000 у.о. в рахунок продажу трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом спору у справі є стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, 3% річних за неповернення вкладу в порядку ст.625 ЦК України, а також спричинених збитків, відповідно до ст.22 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Отже, за змістом наведених норм права зобов`язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Нормами статті 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання за якими боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана.

Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Згідно зі статтею 49 Закону (в редакції станом на момент віднесення ПАТ "Дельта банк"до категорії неплатоспроможних) уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Положеннями статті 52 Закону встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Згідно з абзацом 1 частини п`ятої статті 52 Закону (в редакції станом на момент віднесення ПАТ "ДельтаБанк" до категорії неплатоспроможних) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року станом на момент віднесення ПАТ "ДельтаБанк" до категорії неплатоспроможних) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/21639/15-ц, провадження № 61-19063св18, від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц, провадження № 61-31386св18, від 26 вересня 2019 року у справі № 757/58254/16-ц, провадження № 61-29626св18.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку. При цьому законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не в змозі довести ані того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ані розмір шкоди, завданої банку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено, що:

«порядок оскарження дій та бездіяльності Фонду та уповноваженої особи Фонду в процесі здійснення ними повноважень органу управління банком, зокрема, щодо виявлення майна банку, включаючи права вимоги банку до його боржників, у тому числі щодо відшкодування шкоди, завданої банку, дій та бездіяльності щодо здійснення прав банку стосовно його прав вимоги, стягнення коштів з боржників банку або продажу майна банку, включаючи продаж його вимог, законом не встановлено. Оскільки неналежне здійснення Фондом та уповноваженою особою Фонду таких повноважень впливає на похідний інтерес вкладників та інших кредиторів у формуванні ліквідного майна банку, його ліквідаційної маси у грошовій формі, в тому числі у трансформації прав вимоги у грошові активи, які підлягають подальшому розподілу між кредиторами, Велика Палата Верховного Суду констатує наявність прогалини в законодавстві і вважає, що вона підлягає заповненню за аналогією закону (частина перша статті 8 ЦК України), а саме за аналогією частини шостої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства: дії (бездіяльність) Фонду, зокрема в особі уповноваженої особи Фонду, щодо формування ліквідаційної маси банку, у тому числі щодо трансформації майна банку у грошову форму, можуть бути оскаржені до господарського суду кредиторами банку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) вказано, що:

«у цій справі позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь коштів як збитків, завданих, на думку позивачки, неправомірними діями відповідача по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачці.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого.

Отже, позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9))». Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами позивачки про те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» жодним чином не виключає можливість притягнення власника істотної участі банку до відповідальності у порядку, визначеному статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до частин третьої - п`ятої статті 58 цього Закону учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку; власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначеною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19, пункт 7.61).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у цій справі не вирішує питання про виконання чи порушення відповідачем обов`язків, покладених на нього законом, зокрема статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки таке вирішення було би виходом за межі цієї справи. Зазначене питання має бути вирішене в межах іншої справи за позовом належного позивача».

У справі, що переглядається, судом першої інстанції обґрунтовано враховано вищезазначені правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому судом у даній справі правильно встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини, а саме, що позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення на його користь неповернутого банківського вкладу, 3% річних та збитків, завданих, на думку позивача, неправомірними діями відповідача, який є одним із співвласників істотної участі банку. Однак, такими діями, як зазначив суд, можуть бути завдані збитки саме банку, а не позивачу. Також, відмовляючи у позові суд правильно наголошує, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не виключає можливість притягнення власника істотної участі банку до відповідальності у порядку, визначеному статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до частин третьої - п`ятої статті 58 цього Закону учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку; власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Проте, зазначеною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами, тобто перед позивачем. При цьому відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Законом не встановлено підстав та процедур притягнення учасників банку до відповідальності у процедурі виведення банку з ринку інакше, ніж за частиною шостої цієї статті, оскільки саме у процедурі виведення банку з ринку здійснюється встановлення усіх активів та пасивів банку. Зазначена відповідальність реалізується лише через відшкодування шкоди,спричиненої банку, тобто відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім цього, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №761/45721/16 від 28.09.2021 року, якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/11027/18 (провадження №12-185гс19, пункт 7.61).

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні із власника банку на користь позивача суми неповернутого вкладу, 3% річних в порядку ст.625 ЦК України та збитків відповідно до ст.22 ЦК України відповідає вищевстановленим обставинам справи та вимогам права.

Обґрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_1 зазначив, що 07 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта -Банк» та ним було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» №7614 в доларах США. Відповідно до умов даного договору, депозитні кошти в сумі 55 387,93 долари США терміном по 15.03.2015 року були внесено ним та розміщено банком на відкритому депозитному рахунку №4038. Згодом він був включений в список клієнтів АТ «Дельта Банк», які підпадають під виплати коштів Фондом гарантування вкладів за договорами банківського вкладу. Гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн. він отримав, а решту суми коштів за вказаним договором позивачу виплачено не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення на його користь коштів, як збитків, завданих неправомірними діями відповідача, який є одним із співвласників істотної участі банку. Як вбачається з матеріалів справи, такими діями можуть бути завдані збитки банку, а не позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про намір купівлі-продажу квартири було укладено позивачем 05 червня 2017 року, а саме, після закінчення строку по спірному депозитному договору та отримання ним гарантованої суми відшкодування з фонду гарантування вкладів фізичних осіб в розмірі 200 000 грн., яку позивач отримав двома траншами: 16.06.2015 року в сумі - 80 240, 92 грн. та 09.07.2015 року в сумі - 119 759, 08 грн., а також після включення його у реєстр кредиторів банку.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 58 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку; власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Даною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами, тобто перед позивачем.

У відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Законом не встановлено підстав та процедур притягнення учасників банку до відповідальності у процедурі виведення банку з ринку інакше, ніж за частиною шостої цієї статті, оскільки саме у процедурі виведення банку з ринку здійснюється встановлення усіх активів та пасивів банку.

Зазначена відповідальність реалізується лише через відшкодування шкоди, спричиненої банку, тобто відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім цього, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №761/45721/16 від 28.09.2021 року, якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції прийшов помилково до переконання, що його позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки він звернувся із позовом до відповідача, який є одним із співвласників істотної участі банку, тому можуть бути завдані збитки банку, а не йому, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку відповідно законів України та статуту банку, зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, пов`язані з банком особи за порушення вимог законодавства несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність, однак ця відповідальність пов`язаних осіб банку є перед банком, а не перед його кредиторами.

Твердження ОСОБА_1 , що сума невідшкодованих коштів за договором банківського вкладу є значною, тому він як вкладник, який є слабшою стороною у правовідносинах, не отримав назад свої кошти, чим йому було спричинено майнову шкоду та збитки в порядку ст.22 ЦК України не мають правового значення для вирішення даного спору за яким позивач визначив відповідачем ОСОБА_2 акціонера АТ "Дельта Банк", якому йому належить 70,61 відсотків акцій банку.

Також не заслуговують на увагу апеляційного суду твердження апеляційної скарги про порушення права власності позивача у разі відмови в задоволенні його позовних вимог, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_2 .

Не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги, що з вимогою про відшкодування шкоди, завданої власником істотної участі, може звернутись як вкладник, так і Фонд та це не призведе до подвійної відповідальності власника істотної участі за зобов`язанням банку, позов вкладника і Фонду матиме різний предмет та різні підстави, оскільки такі доводи є надуманими, а також не доведено неповернення вкладу, заподіяння збитків та шкоди позивачу саме внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення, такі доводи по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й правильної оцінки судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому підстав для скасування оскарженого рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коцюба Надія Ярославівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуюча: Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Костів О.З.