КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 357/4551/19 Головуючий у суді першої інстанції - Кошель Б.І.
Номер провадження № 22-ц/824/4613/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, мотивуючи його тим, що між ним та ОСОБА_3 28 березня 2016 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від нього у борг грошові кошти у сумі 9 000 грн та зобов`язався повернути дані кошти в строк до 28 травня 2016 року. Крім того, між сторонами також був укладений ще один договір позики 17 лютого 2017 року - на суму 24 600 грн. Однак, у визначені договорами строки відповідач не виконав зобов`язання, суму боргу не сплатив, а тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 борг в розмірі 41 727,11 грн, а саме: 9000 грн - сума основного боргу за договором позики від 28 березня 2016 року, 784,84 грн - три проценти річних за даним договором позики та 3289,50 грн - сума інфляційних втрат за цим же договором позики, 4 052,77 грн - сума процентів за користування коштами за договором позики від 28 березня 2016 року а також 24 600 грн не повернутої суми основного боргу за договором позики від 26 лютого 2017 року та понесені ним судові витрати по справі.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 28 березня 2016 року в розмірі : 9 000 грн - суми основного боргу позики; 784,84 грн - три проценти річних; 3289,50 грн - сума інфляційних втрат; 4 052,77 грн - сума процентів за користування коштами. Стягнуто понесені позивачем судові витрати в розмірі 768, 40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу задоволено. Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 26 лютого 2017 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 17 лютого 2017 року у розмірі 24 600 грн та судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

У вересні 2021 року відповідач у справі ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року подана ОСОБА_1 заява про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Відповідач у справі, ОСОБА_1 , не погоджуючись із заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року подав апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що дійсно 28 березня 2016 року він отримав від позивача у справі у борг грошові кошти в розмірі 9000 грн та зобов`язався їх повернути через два місяці тобто до 28 травня 2016 року. Однак, виконати дані зобов`язання він у строк не зміг та повернув вказані кошти з відповідними нарахуваннями процентів та інших виплат у розмірі 18 500 грн лише 29 вересня 2017 року про що отримав від позивача у справі ОСОБА_2 письмову розписку. У зв`язку з цим вважав, що всі свої зобов`язання перед позивачем він виконав у повному обсягу. Однак, в подальшому він від своєї дочки дізнався про те, що на адресу, де він раніше проживав з державної виконавчої служби прийшли повідомлення про стягнення з нього грошових коштів за договорами позики на користь ОСОБА_2 . Ознайомившись у серпні 2021 року в приміщенні суду із матеріалами справи він встановив, що позивач не направляючи йому претензії щодо виконання зобов`язання за договором позики від 28 березня 2016 року подав до суду позов про стягнення боргу за двома розписками від 28 березня 2016 року та від 17 лютого 2017 року з нарахованими відповідними процентами та інфляційними втратами за договором від 28 березня 2016 року. При цьому позивач приховав факт повернення ним йому грошових коштів у вересні 2017 року в розмірі 18500 грн. Судом також даний факт не був врахований, оскільки його не було належним чином повідомлено про розгляд вказаної справи і він був позбавлений можливості надати відповідні докази та відповідні свої заперечення. Тому просив скасувати заочне рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсягу. Також просив врахувати, що розписка від 17 лютого 2017 року не є окремим договором позики, а лише написана на підтвердження раніше отриманих ним коштів 28 березня 2016 року із відповідними нарахуванням відсотків та інфляційних втрат, тому вважав рішення суду першої інстанції в цій частині законним та обґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення із відповідача у справі ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 28 березня 2016 року в розмірі : 9 000 грн - суми основного боргу позики; 784,84 грн - три проценти річних; 3289,50 грн - сума інфляційних втрат; 4 052,77 грн - сума процентів за користування коштами, мотивував своє рішення тим, що відповідач у справі у супереч положенням ст. 526, 1046,1049 ЦК України не виконав взяті за себе зобов`язання за договором позики, отримані у борг грошові кошти не повернув, тому визнав законними та обґрунтованими вимоги позивача у частині вимог про стягнення з відповідача відповідної суми боргу, процентів за користування коштами, інфляційних втрат та судових витрат.

Однак, повністю погодитися із вказаним судовим рішенням колегія суддів не може виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у сумі 9 000 грн строком на 2 місяці, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно. Зазначені обставини сторонами визнані та не оспорюються.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач мотивував своє рішення тим, що станом на дату звернення з даним позовом до суду першої інстанції - 25 квітня 2019 року, відповідачем у справі взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики від 28 березня 2016 року не виконанні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом із тим, подаючи заяву про перегляд заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року відповідач у справі ОСОБА_1 додав розписку від 29 вересня 2017 року наступного змісту «Я, ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 в сумі 18500 грн. в рахунок боргу».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Позивач у справі не подав до суду першої інстанції свого заперечення на заяву відповідача про перегляд заочного рішення, в тому числі і доказів на спростування поданої відповідачем у справі ОСОБА_1 розписки про отримання від останнього 18500 грн. в якості погашення боргу за договором позики. Не подав позивач своїх заперечень щодо вказаних доводів і до суду апеляційної інстанції, а згідно положень ч.4 ст. 12 та ч.3 ст. 13 ЦПК України ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій несе кожна сторона, тому колегія суддів вважає, що відповідач - ОСОБА_1 довів факт виконання ним взятих на себе зобов`язань в частині повернення боргу за договором позики від 28 березня 2016 року. При цьому колегія суддів враховує і той факт, що позивачем не подавалися/не зазначалися докази щодо наявності між сторонами у справі інших боргових зобов`язань крім договору позики від 28 березня 2016 року. Щодо зобов`язань за договором позики від 17 лютого 2017 року, то колегія суддів враховує, що відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року даний спір між сторонами вирішений і ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у відкритті касаційного провадження відмовлено. Зокрема, зазначені процесуальні рішення апеляційного та касаційного суду не містять будь яких відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 17 лютого 2017 року у вересні 2017 року, що підтверджує виконання відповідачем зобов`язань саме за договором від 28 березня 2016 року.

Враховуючи викладені вище обставини, а також норми матеріального права колегія суддів доходить висновку про скасування заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ухваленні нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 28 березня 2016 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки апелянтом за подачу апеляційної скарги - 1152,60 грн судового збору, тому суд апеляційної інстанції стягує дані витрати з позивача на його користь .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, ст. 1046, 1048, 525, 526, 611, 625, 629 ЦК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 за договором позики від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 28 березня 2016 року в розмірі : 9 000 грн - суми основного боргу позики; 784,84 грн - три проценти річних; 3289,50 грн - сума інфляційних втрат; 4 052,77 грн - сума процентів за користування коштами, а також про стягнення судового збору у розмірі 768,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1152, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді :

_________________ ________________ _______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв