ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/258/22 Справа № 209/2459/20 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами Державного спеціалізованого підприємства "Об`єднання "Радон", ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства "Об`єднання "Радон" про скасування наказу та поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив: скасувати наказ №139-к/тр Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» від 20 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Київської міжобласної філії; поновити на роботі на посаді Директора Київської міжобласної філії Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» ОСОБА_1 ; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 50000 грн., понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн..

Позов мотивовано тим, що позивач наказом № 55-к/тр від 23 жовтня 2019 року був прийнятий на роботу з 24 жовтня 2019 року на посаду директора Київської міжобласної філії Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН», та було укладено безстроковий трудовий договір. Роботодавцем виступало Державне спеціалізоване підприємство «Об`єднання «РАДОН», оскільки безпосередньо очолювана ним Київська міжобласна філія вказаного підприємства не мала статусу юридичної особи, а була структурним підрозділом.

25 березня 2020 року йому було вручено персональне попередження, згідно якого займана ним посада підлягає скороченню, а тому він підлягає звільненню з роботи з 25 травня 2020 року на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Окрім того, у вказаному персональному попередженні зазначалося, що йому пропонується інша робота на ДСП «Об`єднання «РАДОН». З 22 травня 2020 року по 17 липня 2020 року включно він перебував на лікуванні, першим днем виходу на роботу після лікування було 20 липня 2020 року. Того ж дня його було звільнено на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. В якості підстав звільнення у спірному наказі зазначаються: персональне попередження від 25 березня 2020 року, наказ ДСП «Об`єднання «Радон» щодо попередження про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату від 24 березня 2020 року №43н-20, наказ від 25 травня 2020 року №92-к/тр ДСП «Об`єднання «Радон». Зазначає, що копії вказаних двох Наказів йому для ознайомлення не вручались та, крім нього, нікого не звільнили. Вважає наказ № 139-к/тр від 20 липня 2020 року неправомірним з огляду на наступне: його звільнення відбулося із порушенням приписів ст. 49-2 КЗпП України, бо йому не було надано пропозицій щодо працевлаштування на всіх наявних вакантних посадах; роботодавець не врахував його переважне право на залишення на роботі; фактичного скорочення штату не відбулось.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з наступними змінами.

Щодо відшкодування моральної шкоди посилається на те, що його душевні страждання внаслідок незаконного звільнення виразилися у почутті глибокої образи та страждань, оскільки він весь свій час присвячував роботі та сумлінному виконанню службових обов`язків, ставлячи часто інтереси роботи понад інтересами своєї родини. Звільнення відбулося абсолютно незаконно та несправедливо, а також з грубими порушеннями законодавства про працю, що порушило нормальний життєвий уклад позивача, викликало хибне відчуття невпевненості у своїх якостях, тривалу депресію. Вважає за необхідне просити суд стягнути на його користь з відповідача 50000 грн. моральної шкоди, що відповідає середньому місячному заробітку позивача на посаді, з якої його було звільнено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року позов задоволено та ухвалено: скасувати наказ № 139-к/тр Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» від 20 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Київської міжобласної філії; поновити на роботі на посаді директора Київської міжобласної філії Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» ОСОБА_1 ; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2020 року по 24 вересня 2021 року у розмірі 745745 грн. 98 коп.; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат; відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 допущено до негайного виконання; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що при звільненні позивача, відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а тільки запропонував посади, які, на думку відповідача, відповідали спеціальності позивача. З огляду на вказані обставини є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 745 745,98 грн. Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивача, те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач вимушений прикладати зусилля для захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі ДСП «Об`єднання «Радон» просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду змінити в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ДСП «Об`єднання «Радон» необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Наказом від 23 жовтня 2019 року за № 27 ДСП «Об`єднання «Радон» (т. 1 а.с. 254) було створено Київську міжобласну філію ДСП «Об`єднання «Радон».

ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора Київської міжобласної філії з 24 жовтня 2019 року із посадовим окладом 48536 грн. (т. 1 а.с. 256).

ОСОБА_1 має кваліфікації юрист-спеціаліст та керівник проектів та програм, проходив курси з підвищення кваліфікації, що підтверджується копіями дипломів про вищу освіту, свідоцтв про підвищення кваліфікації (т. 1 а.с.32, 33-42).

Наказом № 15н-20 від 17 лютого 2020 року Київська міжобласна філія ДСП «Об`єднання «Радон» припинила свою діяльність, у зв`язку з чим було виведено зі структури штатного розпису усі штатні одиниці, що входили до складу структурного підрозділу, та утворено Центральний виробничий майданчик (т. 1 а.с. 250-253).

Наказом від 24 березня 2020 року за № 42Н-20 ДСП «Об`єднання «Радон» Київська міжобласна філія ДСП «Об`єднання «Радон» припинила свою діяльність та було затверджено список працівників, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату (т. 1 а.с. 71, 255).

Наказом № 43н-20 від 24 березня 2020 року був затверджений список працівників, які підлягали звільненню у зв`язку зі скороченням штату, а саме ОСОБА_1 директор Київської міжобласної філії та ОСОБА_2 начальник виробничо-технічного відділу Київської міжобласної філії (т. 1 а.с. 72-74).

25 березня 2020 року ОСОБА_1 отримав персональне попередження про скорочення посади разом з переліком вакансій в ДСП «Об`єднання «Радон» станом на 25 березня 2020 року, що підтверджується копією персонального попередження та переліком вакансій в ДСП «Об`єднання «Радон» станом на 25 березня 2020 року (т. 1 а.с. 245-249).

ОСОБА_1 було змінено дату звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, яку він обіймає у зв`язку з відсутністю його на роботі 25 травня 2020 року та було встановлено йому дату звільнення після повернення на роботу (тобто в перший день виходу на роботу), що підтверджується наказом № 92-к/тр від 25 травня 2020 року (т.1 а.с. 111-112).

Позивач був звільнений з посади директора Київської міжобласної філії 20 липня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією наказу № 139-к/тр від 20 липня 2020 року (т. 1 а.с. 209).

Відповідно до довідки про заробітну плату і про доходи (т. 1 а.с. 120), заробітна плата ОСОБА_1 за два повні робочих місяці за квітень 2020 року склала 55943,80 грн., травень 2020 року 41221,75 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2429,14 грн., виходячи з розрахунку, що ОСОБА_1 фактично відпрацьовано протягом двох місяців з 01 квітня 2020 року по 31 травня 2020 року 40 робочих днів ((55943,80+41221,75)/40=2429,14 грн.).

Кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 20 липня 2020 року по 07 жовтня 2021 року, тобто по день винесення рішення судом, становить 307 робочих днів.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється наступним чином: 2429,14*307=745 745,98 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що при звільненні позивача, відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а тільки запропонував посади, які, на думку відповідача, відповідали спеціальності позивача. З огляду на вказані обставини є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 745 745,98 грн. Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивача, те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач вимушений прикладати зусилля для захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5000 грн.

Проте, колегія суддів частково не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20) визначено, що "Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника....Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення".

Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18) провадження № 11-431асі18.

Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04 лютого 1994 року та набрала чинності для України 16 травня 1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Вірно встановивши, що при звільненні позивача, відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а тільки запропонував посади, які, на думку відповідача, відповідали спеціальності позивача, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про скасування наказу № 139-к/тр ДСП «Об`єднання «РАДОН» від 20 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Київської міжобласної філії та поновлення на роботі останнього на цій посаді.

Проте, колегія суддів не може погодитись з розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 ..

Так, відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два повні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 25 травня 2020 року перебував на лікарняному.

Тобто фактично ОСОБА_1 відпрацював 21 робочий день у квітні 2020 року та 14 робочих днів у травні 2020 року.

Відповідно до довідки про заробітну плату і про доходи, заробітна плата ОСОБА_1 за квітень 2020 року склала 55943,80 грн., за травень 2020 року 41221,75 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2 857,81 грн., виходячи з розрахунку, що ОСОБА_1 фактично відпрацьовано протягом двох місяців з 01 квітня 2020 року по 22 травня 2020 року 34 робочих днів ((55943,80+41221,75)/34= 2 857,81 грн.).

Кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 20 липня 2020 року по 07 жовтня 2021 року, тобто по день винесення рішення судом, становить 307 робочих днів.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється наступним чином: 2 857,81*307= 877 347, 67 грн., а отже саме ця сума середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На вказані обставини справи районний суд уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про кількість фактично відпрацьованих днів ОСОБА_1 , у травні 2020 року.

Доводи апеляційної скарги ДСП «Об`єднання «РАДОН» про те, що вони при звільненні виконали всі вимоги, передбачені с. 49-2 КзпП України та надав позивачу всі наявні на підприємстві посади, а тому відсутні підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, тим самим було порушено гарантоване Конституцією України право на збереження місця роботи та захист від незаконного звільнення.

Доводи апеляційної скарги ДСП «Об`єднання «РАДОН» про те, що позивачем не надано до суду доказів завдання йому моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Вірно встановивши, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач вимушений прикладати зусилля для захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., з таким висновком суду погоджується й апеляційний суд.

Інші доводи апеляційної скарги ДСП «Об`єднання «РАДОН» не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДСП «Об`єднання «РАДОН» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити та скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору, з ухваленням нової постанови в цій частині, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України. В решті рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Об`єднання "Радон" - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору скасувати.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2020 року по 07 жовтня 2021 року у розмірі 877 347 грн. 67 коп. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1765 гривень 68 коп.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Об`єднання «РАДОН» на користь Держави судовий збір в сумі 8773 грн. 48 коп.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко