Номер провадження: 22-ц/813/2419/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради, директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради Міщенко Надії Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди, мотивуючи це тим, що 06.01.2014 року вона уклала трудовий договір з Комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» (надалі КУ «ЦПМСД №16») на невизначений строк і, згідно наказу № 21-ОС від 08.01.2014 року, була прийнята на посаду лікаря-стажиста з загальної практики - сімейної медицини. Через постійні тривалі затримки на роботі, збільшення робочого часу, далеку відстань, вона не мала достатнього часу на догляд за своєю матір`ю і вирішила змінити місце роботи. 08.06.2016 року в її останній робочий день вона надала керівництву письмову заяву про звільнення, в якій просила звільнити її 08.06.2016 року за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважної причини - догляд за хворою мамою, а також провести розрахунок, надати копію наказу про звільнення та довідку про заробітну плату за період з 08.01.2014 року по день звільнення, однак на посадові особи підприємства, погрожуючи звільнити її за прогули, під психологічним тиском, змусили її написати заяву про відпустку буз збереження заробітної плати з 09.06.2016 року тривалістю один місяць. 09.06.2016 року позивач поштою направила на адресу відповідача заяву про звільнення від 08.06.2016 року. 13.06.2016 року, 15.06.2016 року та 24.06.2016 року позивачем на ім`я відповідача направлялися повторні заяви про звільнення на ім`я відповідача та Управління охорони здоров`я Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації. Згідно відповіді Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації від 21.07.2016 року на її заяву від 15.06.2016 року позивач отримала дозвіл на звільнення з посади лікаря загальної практики сімейної медицини в КУ «ЦПМСД №16» у зв`язку з тяжким станом здоров`я її матері. У зв`язку з бездіяльністю та ігноруванням відповідачем заяв позивача про звільнення, позивач 04.07.2016 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання трудового договору та зобов`язання відповідача звільнити її з посади лікаря за ст.38 КЗпП України, провести остаточний розрахунок, виплатити їй належні при звільненні суми, видати трудову книжку, копію наказу при звільненні та довідку про заробітну плату. 04.07.2016 року відповідач, дізнавшись, що позивачем подану позовну заяву до суду, зареєстрував її заяву про звільнення від 08.06.2016 року, однак не видав їй наказ про звільнення, трудову книжку та довідку про заробітну плату, направивши їй листа від 05.07.2016 року, в якому вказував на те, що звільнення можливе після отримання дозволу з МОЗ України, або без цього дозволу, якщо позивач надасть документи, підтверджуючі спорідненість з матір`ю, підпише обхідний лист та здасть медичну документацію. Таким чином, відповідач неправомірно не провів звільнення за власним бажанням позивача на підставі поданої заяви, чим порушив її трудові права, як працівника, щодо вільного вибору місця праці. Впродовж восьми місяців розгляду справи позивач неодноразово зверталася до керівництва відповідача з проханням видати їй трудову книжку та наказ про звільнення, але згодом відповідач свою бездіяльність почав обґрунтовувати тим, що тільки після отримання рішення суду він може визначитися з підставою звільнення і відповідно видати наказ про звільнення та трудову книжку. 28.02.2017 року під час спілкування з головним лікарем Міщенко Н.І. , начальником відділу кадрів ОСОБА_3 та юристом ОСОБА_4 , розмова з якими була записана на диктофон, їй знову відмовили у видачі трудової книжки та наказу про звільнення, посилаючись на те, що вона повинна написати нову заяву про звільнення за угодою сторін і наказ про звільнення адміністрація не може видати у зв`язку з тим, що не отримано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року. З цього приводу позивач звернулася до прокуратури із заявами про вчинення кримінального правопорушення, потім до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність прокурорів і на підставі ухвали слідчого судді 16.02.2017 року було відкрито кримінальне провадження №0000659 за ч.1 ст.172 КК, яке розслідувалося більше року, а після звернення позивача до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність слідчого Малиновського ВП від 20.04.2018 року воно було закрито за відсутністю складу злочину заднім числом - 17.05.2017 року. 27.04.2017 року відповідач отримав запит слідчого Малиновського ВП №38/2562 від 27.04.2017 року про надання особової справи ОСОБА_1 , але не повідомив ні слідчі органи, ні прокуратуру, ні позивача про те, що на цей момент був винесений наказ №42-ОС від 14.04.2017 року про звільнення позивача з посади лікаря за прогули. Оскільки позивача у день звільнення не було на роботі, то відповідач зобов`язаний був повідомити її про необхідність отримання трудової книжки. 30.05.2017 року у відділі кадрів КУ «ЦПМСД №16» їй видали трудову книжку, з якої вона дізналася, що 09.07.2016 року вона звільнена з посади лікаря згідно з наказом від 14.04.2017 року №42-ОС за прогули на підставі рішення профспілкового комітету від 16.03.2017 року, однак у зв`язку з тим, що відповідачем вказана дата звільнення - 09.07.2016 року, у цей день їй належно оформлена трудова книжка, копія наказу про звільнення вручені не були, затримка видачі трудової книжки відбулася з вини відповідача і за період з 09.07.2016 року по 30.05.2017 року він повинен сплатити середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Крім того, як зазначає позивач, неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 23000 грн., оскільки такі дії призвели до погіршення стану здоров`я позивача, нервового виснаження, необхідності у стаціонарному лікування та медичному обстеженні, що потребувало значних матеріальних коштів, позивач змушена позичати кошти, була позбавлена державних субсидій для сплати комунальних послуг, тривала перерва у її роботі лікаря позбавила її медичної практики, що призвело до погіршення її здібностей та позбавлення можливостей їх реалізації. Також зазначала, що у зв`язку із затримкою у видачі трудової книжки вона до квітня 2018 року не мала можливості зареєструватися в Одеському центрі зайнятості одразу після звільнення, внаслідок чого погіршилося її матеріальне становище і вона змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги, вказавши в якості другого відповідача директора КНП «ЦПСМД №16» Одеської міської ради Міщенко Надію Іванівну та просила суд стягнути з відповідачів середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення - 09.07.2016 року до дня видачі трудової книжки - 30.05.2017 року з відповідним коригуванням заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадових окладів та стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в сумі 23000 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради, директора КНП «ЦПСМД №16» Одеської міської ради Міщенко Надії Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Івана і Юрія Лип,1) на користь ОСОБА_1 (1967 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 6203 (шість тисяч двісті три) грн. 68 коп. та моральну шкоду в сумі 3000 (три тисячі) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Івана і Юрія Лип,1) на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, 12.03.2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів: Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради, директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради Міщенко Надії Іванівни на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення - 09.07.2016 року по день видання наказу про звільнення - 14.04.2017 року та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

07.05.2021 року ОСОБА_1 подала уточнену апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просила суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позову, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів: Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради, директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради Міщенко Надії Іванівни на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення - 09.07.2016 року по день видання наказу про звільнення - 14.04.2017 року - задовольнити.

Апелянт зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається з тексту рішення від 10 лютого 2021 року, судом не встановлювалось, що ця зазначена дата - 09.07.2016 року є днем звільнення позивача, хоча в матеріалах справи достатньо доказів і пояснень сторін на підтвердження цього факту, а саме, позивача було звільнено 09.07.2016 року i внесено запис до трудової книжки, що підтверджується, зокрема, копіями 14-15 сторінок трудової книжки iз записом про звільнення (а.с. 164), копією наказу про звільнення №42-ОС вiд 14 квітня 2017 pоку (а.с. 19). Судом встановлено, що після закінчення відпустки за власний рахунок 09.07.2016 р. позивач на роботу не вийшла та до 14.04.2017 року (день видання наказу про звільнення) не працювала.

Проте, суд не надав значення тому факту, що відповідач розпочав проведення процедури звільнення з першого ж дня невиходу позивача на роботу після закінчення відпустки, а саме з 09.07.2016 року, і, в порушення вимог ст. ст. 147, 148 КЗпП України, проводив процедуру звільнення продовж майже 10 місяців (з 09.07.2016 року по 14.04.2017 року), що підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідачем були складені рапорти про невихід позивача на роботу по закінченні відпустки від 11.07.2016 року - 13.07.2016 року (т.1 ас. 167 - 168) тощо.

Враховуючи, що цей період, з 09.07.2016 року (день звільнення) по 14.04.2017 року (день видання наказу про звільнення), є періодом вимушеного прогулу позивача, під час якого позивач була позбавлена можливості працювати через затримку видачі трудової книжки, і цей період оспорюється сторонами, то суд мав детально дослідити обставини та події, що відбувалися у цей період, визначити зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, з метою з`ясування дати, з якої у відповідача виник обов`язок видати трудову книжку позивачу, та з`ясування факту наявності чи відсутності вини відповідача у затримані видачі трудової книжки, чого з боку суду виконано не було.

Таким чином апелянт вказує, що в описовій частині рішення, при викладенні позицій позивача, суд упустив і не звернув уваги на найважливіші аргументи позивача, на які вона посилається в позові, і які не заперечуються сторонами, та підтверджуються доказами в матеріалах справи, і які для самого позивача є визначальними для обґрунтування й позовних вимог.

У такий спосіб суд звільнив себе від необхідності надавати у мотивувальній частині рішення мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

До таких аргументів зокрема відносяться:

- обов`язок відповідача видати трудову книжку на руки позивачу навіть під час перебування у відпустці, коли вона особисто зверталась до приймальні головного лікаря КНП «ЦПМСД №16» 09.06.2016 року, 13.06.2016 року та 24.06.2016 року, що підтверджується висновками у судових рішеннях (т.1 ас. 86-98) та доводами відповідача у відзиві, в якому зазначено, що ОСОБА_1 особисто надала до секретаріату КУ «ЦПМСД №16» заяви про звільнення 13.06.2016 року та 24.06.2016 року про що свідчать відповідні вхідні штампи на її заявах (т.1 а. с. 63-69);

- обов`язок відповідача видати трудову книжку на руки позивачу після закінчення відпустки, не залежно від думки відповідача, зазначеної у відзиві: «невизнання відповідачем причин звільнення зазначених позивачем у заявах, станом на 09.07.2016 року, вимагало від позивача виходу на роботу» (т.1 ас. 66), що стало причиною для її звільнення з ініціативи КУ «ЦПМСД №16» за п.4 ст.40 КЗпП України;

- тривале проведення процедури звільнення (з 09.07.2016 року по 14.04.2017 року) за прогули без поважних причин, що підтверджується рапортами про невихід на роботу ОСОБА_1 з першого робочого дня після закінчення відпустки (т.1 а. с. 167-168);

- відсутність у матеріалах справи доказів направлення позивачу повідомлення про звільнення та невидача в день звільнення - 09.07.2016 року трудової книжки позивача та наказу про звільнення;

- наявність у позивача поважних причин для звільнення за власним бажанням (догляд за інвалідом IA гр.) у день про який вона просила у своїй заяві про звільнення від 08.06.2016 року (т.1 a.c. 12);

- наявність у відповідача підстав для звільнення позивача з поважних причин, а саме, заяви про звільнення, які були зареєстровані відповідачем, а саме: № 697 від 08.06.2016 року, № 595 від 13.06.2016 року та №14-15-2890 від 15.06.2016 року (т.1 а. с. 12-14) з доданими до них медичними документами: рішення ВКК, довідка про інвалідність ІА гр. та індивідуальний план реабілітації інваліда;

- відсутність обов`язку у позивача при звільненні у зв`язку догляду за особою з інвалідністю ІА групи доводити наявність родинних зв`язків з таким інвалідом, згідно ст.38 КЗпП України.

Не зважаючи на те, що всі вищезазначені аргументи були викладені у позовній заяві та підтверджені доказами в матеріалах справи, суд їх не досліджував, i відповідно, неповно з`ясував фактичні обставини, що мають значення для справи.

Суд не надав значення тим обставинам справи, що обов`язок звільнити позивача за власним бажанням та видати їй трудову книжку у строк, про який вона просила у своїй заяві, виник у відповідача ще тоді, коли позивач в останній день своєї роботи - 08.06.2016 року звернулася до головного лікаря КУ «ЦПМСД №16» Міщенко Н.І. iз заявою про звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України з поважних причин, а саме, догляд за хворою мамою, інвалідом ІА гр. по епілепсії (т.1 a.c. 12), надавши підтверджуючи медичні документи.

Проте, замість звільнення, позивача відправили у відпустку з 09.06.2016 року на 30 днів без збереження заробітної плати.

Зокрема судом встановлено, що 08.06.2016 року позивач надіслала поштою заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважної причини - догляд за хворою матір`ю.

Апелянт також зазначає, що суд не надав ніякого значення тому факту, що позивача було звільнено 09.07.2016 року - в останній робочий день після закінчення відпустки, коли керівництвом КУ «ЦПМСД №16» було виявлено її відсутність на робочому місті і зафіксовано факт невиходу на роботу у відповідних рапортах (а. с. 167-168). День звільнення позивачки - 09.07.2016 року, зазначено як у наказі про звільнення, так і в запису про звільнення у трудовій книжці.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що суд першої інстанції не надав ніякого значення тому факту, що позивача було звільнено 09.07.2016 року - в останній робочий день після закінчення відпустки. День звільнення позивачки зазначено у наказі, а також в записі про звільнення у трудовій книжці - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, апелянт вказує, що сторонами не заперечується факт видачі позивачці її трудової книжки та наказу про звільнення 30.05.2017 року.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що матеріалами справи підтверджується факт затримки видачі трудової книжки у період з дати звільнення - 09.07.2016 року по день видачі трудової книжки - ІНФОРМАЦІЯ_2 з вини відповідача.

Апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції не були з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема дата, з якої у відповідача виник обов`язок видати трудову книжку, розрахунок при звільненні та довідку про заробітну плату, про які позивач просила у своїй заяві про звільнення 08.06.2016 року.

Також позивачка вказує, що судом були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, зменшено апелянту розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду до 800 гривень, апеляційну скаргу на рішення суду залишено без руху, надано строк десять днів з дня отримання даної ухвали для усунення вказаних недоліків скарги, роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року, а саме щодо сплати судового збору, протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали суду, роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.05.2021 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року, протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання вимог ухвали у передбачений законом строк, зокрема несплати судового збору, апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута.

18 червня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Таварткіладзе О.М., за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» Одеської міської ради, директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради Міщенко Надії Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди - відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.06.2021 року зазначена цивільна справа була призначена до розгляду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що 06.01.2014 року наказом Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 16» (надалі КУ «ЦПМСД №16») №21-ОС від 08.01.2014 року, позивача було прийнято на посаду лікаря-стажиста з загальної практики - сімейної медицини.

Сторонами не заперечується, що 01.07.2014 року ОСОБА_1 була переведена на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря з посадовим окладом згідно штатного розкладу відповідно до наказу КУ «ЦПМСД №16» № 109-ос від 01.07.2014 року (т.1 а.с.71).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 08.06.2016 року вона просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати з 09.06.2016 року по 08.07.2016 року у зв`язку з доглядом за хворою матір`ю, інвалідом 1А групи. (т.1 а.с.72).

13.06.2016 року, позивач, перебуваючи у відпустці звернулася до головного лікаря КУ «ЦПМСД №16» в якій вказувала, що у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважних причин (догляд за хворою матір`ю, інваліда 1А групи) просила звільнити її за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України, до заяви додала копії рішення ВКК та довідки про інвалідність. (т.1 а.с.13).

15.06.2016 року позивач подала заяву на ім`я заступника директора Департаменту - начальника управління охорони здоров`я Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації Кондратюк Т.Г., в якій просила надати їй дозвіл на звільнення за ст.38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважних причин (догляд за хворою матір`ю, інваліда 1А групи, страждає на епілепсію) та надала копії документів. (т.1 а.с.14).

17.06.2016 року КУ «ЦПМСД №16» звернулася до директора Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення з листом, в якому просила надати дозвіл з приводу звільнення молодого спеціаліста, лікаря загальної практики - сімейного лікаря ОСОБА_1 за сімейними обставинами (мати інвалід 1А групи, потребує постійного стороннього догляду), яка працює в КУ«ЦПМСД №16». (т.1 а.с.16).

24.06.2016 року позивач написала заяву на ім`я головного лікаря КУ «ЦПМСД №16», в якій просила звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України з 24.06.2016 року у зв`язку з систематичними порушеннями КУ «ЦПМСД №16» трудового законодавства, а саме: ненадання відпустки повної тривалості, затримки нарахувань та виплат заробітної плати на оплату щорічних відпусток, істотної зміни умов праці. Вказана заява була отримана відповідачем 24.06.2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції (т.1 а.с.15).

У зв`язку з поданням ОСОБА_1 цієї заяви про звільнення з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України, раніше подана нею заява про звільнення від 13.06.2016 року з підстав ч.1 ст. 38 КЗпП України вважається відкликаною.

КУ «ЦПМСД №16» своїм листом від 27.06.2016 року на заяву позивача від 24.06.2016 року проінформувало позивача про те, що щорічні основні відпустки їй надавалися на підставі її заяв, матеріальна допомога на оздоровлення надавалася відповідно до наказів КУ «ЦПМСД №16», виплата заробітної плати проводилася регулярно, а тому її заява про звільнення за п.3 ст.37 КЗпП України не підлягає задоволенню. (т.1 а.с.76).

04.07.2016 року до КУ «ЦПМСД № 16» надійшла поштою заява ОСОБА_1 , яка тоді ще перебувала у відпустці, про звільнення її з посади за частиною першою статті 38 КЗпП України. У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила датою звільнення дату одержання роботодавцем її заяви, яка датована 08 червня 2016 року.

У зв`язку з надходженням поштою до роботодавця цієї заяви ОСОБА_1 про звільнення з підстав ч.1 ст. 38 КЗпП України, раніше подана нею заява про звільнення від 24.06.2016 року з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України вважається відкликаною.

05.07.2016 року відповідач направив позивачу листа, в якому роз`яснив позивачу, що необхідно отримання згоди на таке звільнення від вищого органу. Також роз`яснено, що вона може бути звільнена без дозволу Міністерства хорони здоров`я на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України для чого необхідно надати документи, що підтверджують родинні відносини з ОСОБА_5 (свідоцтво про народження) (т.1 а.с.17).

19.07.2016 року відповідач направив на адресу позивача листа, в якому вказував, що відповідно до наказу №43, вона знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за хворою матір`ю з 09.06.2016 року по 08.07.2016 року. 11.07.2016 року завідуючої амбулаторією №2 ОСОБА_6 поданий рапорт про відсутність позивача на робочому місці по невідомій причині. Аналогічні рапорти надходили від ОСОБА_6 12.07.2016 року, 13.07.2016 року, 14.07.2016 року, 15.07.2016 року, 18.07.2016 року та 19.07.2016 року В цьому листі також зазначалося, що на телефонні дзвінки та смс-повідомлення позивач не відповідає, двері за адресою реєстрації не відкриває. Просили зв`язатися із завідуючою лабораторії №2 ОСОБА_6 та пояснити причину своєї відсутності. У іншому разі адміністрація буде змушена звернутися до правоохоронних органів із заявою про зникнення позивача. Зазначений лист було направлено поштою, однак він був повернений відповідачу з відміткою «за закінченням строку зберігання» (т.1 а.с.78-79, т.2 а.с.55-56).

Своїм листом від 21.07.2016 року Департамент охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації повідомив позивача, що заперечень щодо її звільнення за ст. 38 КЗпП України з посади лікаря загальної практики сімейної медицини в КУ «ЦПМСД №16» у зв`язку з тяжким станом здоров`я матері немає. (т.1 а.с.18).

Позивач змушена була звертатися до прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, потім до слідчого судді - зі скаргою на бездіяльність прокурорів, на підставі ухвали слідчого судді 16.02.2017 року було відкрито кримінальне провадження №0000659 за ч.1 ст.172 КК України (грубе порушення законодавства про працю - затримка трудової книжки), яке розслідувалося більше року, а після її звернення до слідчого судді за скаргою на бездіяльність слідчого Малиновського ВП. 17.05.2017 року провадження було закрито за відсутністю складу злочину. (т.1 а.с.21-34,38-40).

Судова колегія звертає увагу, що у липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду до КУ «ЦПМСД №16» з позовом про зобов`язання звільнити її з посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України згідно з поданою заявою від 24.06.2016 року та внести відповідний запис до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 15.03.2018 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 - відмовлено (справа № 522/12014/16-ц).

Таким чином ОСОБА_1 вимагає стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки з вини власника, яка на думку позивача полягає у безпідставному затягуванні процедури її звільнення з підстав ч.1 ст. 38 КЗпП України у перший робочий день після закінчення 08.07.2016 року відпустки, тобто 09.07.2016 року.

Одночасно у липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду до відповідача з позовом про зобов`язання звільнити її з посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України згідно з поданою заявою від 24.06.2016 року.

При цьому сторонами не заперечується, що після закінчення відпустки 08.07.2016 року, ОСОБА_1 з 09.07.2016 року на роботу не виходила.

Наказом КУ «ЦПМСД №16» №42-ос від 14.04.2017 року на підставі рішення профспілкового комітету КУ «ЦПМСД №16» від 16.03.2017 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади 09.07.2016 року за прогули (п.4 ст.40 КЗпП України).

Трудову книжку з вчиненим записом КУ «ЦПМСД №16» №42-ос від 14.04.2017 року про її звільнення за прогули, ОСОБА_1 фактично отримала 30.05.2017 року.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта про те, що період, з 09.07.2016 року (день звільнення) по 14.04.2017 року (день видання наказу про звільнення), є періодом вимушеного прогулу позивача з огляду на наступне.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що: «статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Як вже зазначалося, позивач була звільнена за наказом відповідача від 14.04.2017 року - з 09.07.2016 року за прогули.

Предметом розгляду у справі, рішення в якій переглядається є стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди.

З огляду на те, що відповідних вимог про визнання незаконним наказу КУ «ЦПМСД №16» від 14.04.2017 року про звільнення позивача за прогул з 09.07.2016 року або про неправильне формулювання причин звільнення, позовна заява не містить, вказаний період часу не може кваліфікуватися судом у даній справі як вимушений прогул.

Крім того, оскільки позивач в даній справі не оспорює законність наказу від 14.04.2017 року про звільнення її за прогул з 09.07.2016 року, у суду не було підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 09.07.2016 року по 14.04.2017 року через не розгляд роботодавцем заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі ст. 38 ч.1 КЗпП України у зв`язку з поданою нею відповідною заявою і не розірвання з цих підстав трудового договору з працівником у перший робочий день після закінчення відпустки працівника тобто з 09.07.2016 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що відсутність позивача на робочому місці з 09.07.2016 року кваліфікована роботодавцем, як прогул, що потягло звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України і що зазначений наказ про звільнення від 14.04.2017 року в судовому порядку не скасований, не визнаний незаконним, є чинним, дійшов вірного висновку про відмову у вимогах ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення - 09.07.2016 року по день видання наказу про звільнення - 14.04.2017 року.

Відповідно до вищезазначених обставин справи, а також норм цивільного законодавства, суд першої інстанції правильно вважав, що законність прийнятого роботодавцем рішення про звільнення позивача усуває підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 липня 2016 року і по день прийняття наказу про звільнення, в порядку застосування до роботодавця відповідальності на підставі статті 235 КЗпП України.

Відповідно до ч. ч. 1,2,4,5 ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Правовідносини, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. N 301 (301-93-п ) "Про трудові книжки працівників", Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (Інструкція № 58) та іншими актами законодавства.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з доведеності позовних вимог в частині затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця з дня видачі наказу про звільнення -14.04.2017 року по момент отримання трудової книжки позивачем - 30.05.2017 року.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Під випадком ("casus") в практиці розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушник, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо зобов`язання відповідача звільнити позивача за власним бажанням та видати їй трудову книжку також не можуть бути взятими до уваги через те, що зазначене не є предметом розгляду в даній справі.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, новий розподіл понесених сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 25.04.2022 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк