головуючий у суді І інстанції Підпалий В.В.
провадження № 22-ц/824/971/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, про визнання позивача особою, яка більше 10 років переслідується державою Україна і є обмеженою в правах в особі Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України та про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України та Міністерства юстиції України,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України (надалі - відповідач -1) та Генеральної прокуратури України (надалі по тексту - відповідач -2), в якому просив визнати його потерпілою особою, який через переслідування посадових осіб держави Україна в особі Міністерства юстиції України і Генеральної прокуратури України втратив сім років трудового стажу (з вересня 2009 року по жовтень 2010 року); відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду, завдану бездіяльністю посадових осіб названих державних органів у сумі 300 000 грн, а також витрати на судовий збір в розмірі 1401, 60 грн, та послуги на правову допомогу в сумі 10 000 грн, що в сумі складає 311 401, 60 грн.

27 листопада 2019 року позивачем були уточнені позовні вимоги шляхом викладення у новій редакції, а саме: про визнання позивача особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна і є обмеженою в правах в особі Генеральної прокуратури і Міністерства юстиції України; про стягнення з відповідачів 80 тисяч грн. моральної шкоди, завданої позивачу бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури і Міністерства юстиції України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 вересня 2009 року та 22 жовтня 2009 року прокурором Житомирської області незаконно порушено відносно позивача кримінальні справи за ч. 2 ст. 205 КК України у кримінальній справі № 09/079016, яка перебувала у провадженні слідчих податкової міліції ДПА у Житомирській області, незаконним проведенням слідства у цій справі, а також безпідставно тривалим з квітня 2010 року її розглядом Богунським районним судом м. Житомира.

Позивач вважав, що внаслідок надмірно тривалого розгляду кримінвальної справи проти нього йому завдано моральну шкоду на суму 80 000 грн, яку просив стягнути на його користь.

Також просив, у зв`язку із вищезазначеним та із втратою 7 років трудового стажу внаслідок переслідування з боку Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України визнати його потерпілою особою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України про визнання позивача особою, яка більше десяти років переслідуються державою Україна і є обмеженою в правах в особі Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України та про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України та Міністерства юстиції України відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що розгляд справи відбувався формально, без дослідження доказів, а надані позивачем докази не досліджувались і не оцінювались.

Вважає, що в основу судового рішення покладено лише доводи відповідачів з порушенням правил змагальності сторін.

Наголошує, що порушена проти позивача кримінальна справа більше десяти років не розглядається по суті Богунським районним судом міста Житомира. Указана обставина відповідачами не спростована.

20 жовтня 2021 року на апеляційну скаргу був наданий відзив від представника Офісу Генерального прокурора, у якому зокрема повідомлено, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 27 грудня 2019 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У відзиві Офіс Генерального прокурора проти апеляційної скарги заперечує та просить у її задоволенні відмовити. Вважає недоведеними підстави для задоволення позову про стягнення моральної шкоди на користь позивача, оскільки ним не надані докази, що підтверджують завдання шкоди саме неправомірними діями Генеральної прокуратури, а також причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою та діями (бездіяльністю) Генеральної прокуратури

22 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Міністерства юстиції України - Кононенко Ю.О., в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов законного висновку, згідно з яким суд не має права надавати оцінку процесуальним діям судді у зв`язку з чимвирішив відмовити у задоволенні вимоги позивача щодо визнання його особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна, а також вказав, що посилання позивача щодо протиправних дій та рішень судді Богунського районного суду м. Житомира Гулак H.A. не підлягають задоволенню.

Наголошує на тому, що для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної таморальної шкоди, передбаченої статтею 1176 ЦК України, повинні існувати обставини, визначені частиною першою статті 1 Закону. Таких обставин в ході розгляду справи № 757/44538/18-ц Печерським районним судом м. Києва не встановлено з огляду на їх відсутність.

Позивачем у листопаді 2021 року на відзив представника Офісу Генерального прокурора були подані заперечення.

Суддею-доповідачем по справі визначено Шахову О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді - доповідача Шахової О.В. у розгляді справи №757/44538/18 (апеляційне провадження №22-ц/824/147013/2021) призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Писана Т.О., судді: Журба С.О., Приходько К.П.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року справу прийнято до провадження новим складом колегії та призначено справу до апеляційного розгляду.

У судове засідання, призначене на 18 лютого 2022 року, про яке позивач та представники відповідачів були повідомлені відповідно до розписки (а.с.14,Т2), з`явився лише представник відповідача Бойко В.Л. Інші учасники в судове засідання не з`явились та клопотань про відкладення розгляду справи чи про наявність підстав, що унеможливлюють розгляд справи, до апеляційного суду не подали.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності неправомірних дій відповідачів, якими завдано позивачеві матеріальної та моральної шкоди, оскільки встановлення відповідних обставин є предметом встановлення під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 та інших. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що у порушення вимог ст.81 ЦПК України позивач не надав суду доказу на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та вини відповідачів у її заподіянні, а також не довів наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої судом.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції у повному обсязі враховуючи наступне.

Судом встановлено, що у вересні 2009 року було порушено кримінальну справу проти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за поданням слідчих податкової міліції Житомирської області, прокурором Житомирської області за організацію створення фіктивних підприємств згідно із ч. 2 ст. 205 КК України, а 30 жовтня 209 року за організацію створення злочинного угрупування по перекладанню ПДВ реально діючих підприємств на підприємства з ознаками фіктивності за ч. 3 ст. 212 КК України.

Обидві постанови про порушення кримінальних справ були оскаржені ОСОБА_1 до Корольовського районного суду м. Житомира, який 22 жовтня 2009 року виніс постанову про зупинення провадження на весь час розгляду скарги.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2009 року скаргу ОСОБА_1 на постанову прокурора Житомирської області від 22 жовтня 2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України було задоволено, відповідну постанову скасовано, а матеріали перевірки повернуто для організації додаткової перевірки. В подальшому постанову прокурора Житомирської області від 22 жовтня 209 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України було скасовано вдруге постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 02 березня 2010 року.

Скарга на постанову про порушення кримінальної справи від 30 жовтня 2009 року не є розглянута у зв`язку з неявкою у судове засідання слідчого і прокурора.

Обвинувальні висновки були передані до суду. Кримінальна справа за №09/079016 про ухилення від сплати податків у 2006-2007 роках у березні 2010 року надійшла до Богунського суду м. Житомира та суддею цього суду була призначена до розгляду. Кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 205 КК України 01 червня 2010 року розслідувалась слідчим відділом податкової міліції ДПА у Житомирській області за виділеними матеріалами №0790005/10. Указані справи у квітні 2010 року були об`єднані в одну справу за №41-1/12. Відповідна справа з 2010 року знаходиться на розгляді в суді, однак протягом дев`яти років не розглядалась. Стороною захисту через канцелярію Богунського суду м. Житомира подано понад 500 клопотань, заяв, скарг, заперечень щодо дій головуючого судді, жодне з яких за дев`ять років судового розгляду не оголошувалось та не розглядалось.

На час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі, кримінальна справа понад дванадцять років досі не розглянута, що завдає йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 80 тисяч грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, встановлюється законом, зокрема підстави для відшкодування такої шкоди визначені положеннями пункту 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обставини, за наявності яких наступає відповідальність у виді компенсації моральної шкоди відповідно до наведеного Закону, не встановлені, як і не встановлено підстав для відшкодування моральної шкоди на підставі положень ч. 6 ст. 1176 ЦПК України, оскільки не встановлено неправомірності дій відповідачів.

Однак судом першої інстанції не враховано доводи позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог, про наявність підстав для стягнення моральної шкоди безпосередньо внаслідок тривалого розгляду справи.

Як убачається із матеріалів справи, реалізації способу захисту порушеного права про відшкодування моральної шкоди як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства в національному законодавстві перешкоджає незавершений розгляд судом кримінальної справи.

Однак, на переконання колегії апеляційного суду, вбачається порушення державою Україна пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої: «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який ... встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. ...».

Зокрема Європейський Суд неодноразово повторює, що розумність тривалості провадження має визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи і поведінка заявника та відповідних органів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v. France) [ВП], заява № 25444/94, п. 67, ECHR 1999-II).

У цій справі кримінальна справа проти позивача була порушена у 2009 році, розгляд справи у суді на час апеляційного розгляду справи не завершений, тобто триває понад дванадцять років. При цьому позивач стверджує, що ним вчиняються процесуальні дії шляхом подання клопотань, які залишаються без реагування та розгляду. За такий строк суд мав би винести виправдувальний або обвинувальний вирок.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна привести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування судових органів та органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Частинами першою та другою статті 283 КПК України встановлено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження, а прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особи про підозру закрити кримінальне провадження або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Частиною другою статті 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідними положеннями цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

За змістом частини другої статті 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Європейський Суд часто встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, в яких порушувалися питання, подібні до питань у цій справі (див. згадане рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v. France), та рішення у справі «Горбатенко проти України» (Gorbatenko v. Ukraine), заява № 25209/06 пп. 152-56, від 28 листопада 2013 року, рішення у справі «Ярошовець та інші проти України»,

Заяви №№ 74820/10, 71/11, 76/11, 83/11 та 332/11).

Зокрема у справі «Ярошовець та інші проти України» Суд вважає, що безпосередньо Уряд має навести факти або аргументи, здатні переконати суд дійти у цій справі іншого висновку.

Відповідачі у цій справі надаючи свої пояснення та заперечуючи по суті заявленого позову не навели жодного аргументу про те, що позивач мав вплив на тривалість провадження, чи складність справи, чи інші обставини, які виправдовують тривалість судового провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи доведеність позивачем обставини щодо тривалості розгляду кримінальної справи проти нього без обгрунтування об`єктивної необхідності у такому тривалому розгляді, завдання внаслідок цього моральних страждань позивачеві, вимоги розумності і справедливості колегія апеляційного суду вважає за достатнє стягнути на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 40 тисяч грн. Зменшуючи розмір моральної шкоди, що був заявлений позивачем, апеляційний суд виходить із того, що не всі обставини про негативні наслідки для позивача були підтверджені, зокрема матеріали справи не містять доказів втрати роботи внаслідок порушення та тривалого розгляду кримінальної справи проти позивача, обмеження його прав внаслідок застосування до нього запобіжних заходів (підписки про невиїзд).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України, і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати ДКС України.

В той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц (провадження N 14-515цс19) зроблено висновок про те, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року N 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір щодо вимоги про визнання позивача особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна і є обмеженою в правах в особі Генеральної прокуратури і Міністерства юстиції України, колегія апеляційного суду не вважає її самостійною вимогою, а вважає обставиною, яка була предметом встановлення в мотивувальній частині рішення.

З урахуванням встановлених обставин у підтвердження заявленого позову, які суд першої інстанції помилково визнав недоведеними, колегія апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий) компенсацію у розмірі 40000 (сорок тисяч) грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1752 (тисячу сімсот п`ятдесят дві ) грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба