Постанова

Іменем України

13 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 466/4078/20

провадження № 61-6690св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року у складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що в ефірі програми « Юркевич: акценти », яка транслювалася в ефірі ІНФОРМАЦІЯ_2 на телеканалі HTA, народний депутат України ОСОБА_2 дозволила собі низку образливих висловлювань у брутальній та принизливій формі на адресу мешканців Донецької та Луганської областей. Також висловила свою думку, в який спосіб держава повинна поступати з цими людьми. В контексті виступу висловлювала такі фрази, як: «по тюрмах розіпхати», «освіти не дати, роботи не дати», «кордони відкриті - гибанули швиденько і поїхали», «тут взагалі навіть не йдеться про те, щоб їх слухати, йдеться про те, щоб поставити їх на місце, і запропонувати вибір: не подобається моя(?!) культура, не подобається мій(?!) герой - ти мені не подобаєшся. Просто кордон відкритий і пішов…», «…нам не треба до них пристосовуватися, нам треба їх маргіналізовувати і шукати(!) статті кримінального кодексу, за які вони мають відповідати… їх всіх слід позбавити паспортів обов`язково; якщо вони хочуть інтегруватися назад в Україну, - іспит з української мови, з історії України, іспит на знання нашої Конституції і далі, що надзвичайно важливе: я би позбавила їх щонайменше на років десять виборчого права».

Також в ефірі відповідач стверджувала, що немає такого поняття, як «російськомовний українець», а є або москаль, або українець, тобто на її думку російськомовна частина населення не є громадянами України.

Окрім того, під час одного з інтерв`ю на ютуб-каналі відповідачки остання заявила: «ІНФОРМАЦІЯ_4. ІНФОРМАЦІЯ_5. ІНФОРМАЦІЯ_6. ІНФОРМАЦІЯ_7».

Зазначав, що подібні висловлювання ОСОБА_2 не є поодинокими і неодноразово звучали в інших телеефірах, а також мали відображення у публікаціях відповідача на її сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», при цьому, носили брутальний та принизливий характер.

Посилаючись на те, що розвиток і використання російської мови в Україні та недопущення дискримінації, зокрема, за мовними ознаками, гарантовані основним Законом України й міжнародними домовленостями держави, просив зобов`язати ОСОБА_2 припинити надавати публічну (опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку) негативну соціальну оцінку, висловлювати своє принизливе ставлення або іншим чином посягати на права і свободи, честь і гідність російськомовного населення України та мешканців Донецької та Луганської областей, заборонити їй вчиняти такі дії у майбутньому; стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду за образу та приниження його особистої честі та гідності, а також честі та гідності членів його сім`ї як представників російськомовного населення України та мешканців Донецької області, у розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів порушення саме його прав або прав членів його сім`ї внаслідок озвучення відповідачем інформації у програмі «Юркевич: акценти» на телеканалі НТА від ІНФОРМАЦІЯ_3, а також під час інтерв`ю, відео якого відповідачка виклала на своєму YouTube каналі.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції та вважав його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 904/349/19, від 24 жовтня 2019 року у справі № 161/4052/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не врахували норми чинних міжнародних договорів України, які гарантують ефективний судовий захист від незаконних посягань на конституційні права і свободи, честь та гідність людини і громадянина України, та дійшли необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин норми Конвенції та рішення Європейського суду з прав людини, які підлягали застосуванню.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Харчука В. М. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Шевченківського районного суду міста Львова цивільну справу № 466/4078/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року справу № 466/4078/20 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Обставини справи

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що в ефірі програми «Юркевич: акценти», яка ІНФОРМАЦІЯ_2 транслювалася в ефірі на телеканалі HTA, народний депутат України ОСОБА_2 у брутальній та принизливій формі дозволила собі низку образливих висловлювань на адресу мешканців Донецької та Луганської областей, зокрема прозвучали такі фрази, як: «по тюрмах розіпхати», «освіти не дати, роботи не дати», «кордони відкриті - гибанули швиденько і поїхали», «тут взагалі навіть не йдеться про те, щоб їх слухати, йдеться про те, щоб поставити їх на місце, і запропонувати вибір: не подобається моя(?!) культура, не подобається мій(?!) герой - ти мені не подобаєшся. Просто кордон відкритий і пішов…», «…нам не треба до них пристосовуватися, нам треба їх маргіналізовувати і шукати(!) статті кримінального кодексу, за які вони мають відповідати… їх всіх слід позбавити паспортів обов`язково; якщо вони хочуть інтегруватися назад в Україну-іспит з української мови, з історії України, іспит на знання нашої Конституції і далі, що надзвичайно важливе: я би позбавила їх щонайменше на років десять виборчого права». Стверджувала, що немає такого поняття, як «російськомовний українець», а є або москаль, або українець, тобто на її думку російськомовна частина населення не є громадянами України.

Також під час інтерв`ю на своєму YouTube каналі заявила: «ІНФОРМАЦІЯ_4. ІНФОРМАЦІЯ_5. ІНФОРМАЦІЯ_6. ІНФОРМАЦІЯ_7».

Оскільки численні, періодичні публічні висловлювання принизливого ставлення відповідача, як до мешканців Донецької та Луганської областей, так і російськомовного населення (російськомовних мешканців) всієї України, до якого відноситься й він та члени його сім`ї, принижують його честь і гідність, спричиняють йому та його рідним моральні страждання, просив захистити порушене право у судовому порядку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження у цій справі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справ № 464/3789/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 904/349/19, від 24 жовтня 2019 року у справі № 161/4052/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Частиною першою статті 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач не довів факту поширення відповідачкою інформації, що порушує його особисті немайнові права чи принижує його честь і гідність, та, враховуючи, що висловлювання відповідачки у програмі «Юркевич: акценти», яка транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_3 в ефірі телеканалу НТА, а також під час інтерв`ю, відео якого вона виклала на своєму YouTube каналі, вказує на необмежене коло осіб і не стосується особисто позивача, а також не містить негативних та недостовірних даних щодо нього чи його рідних, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками судів з огляду на таке.

У пункті 4 статті 92 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається порядок застосування мов.

Відповідно до статті 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства»(рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

Як зазначено у статті 10 Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ... проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо… (пункт 42 рішення ЄСПЛ від 02 червня 2016 року у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України»).

Водночас відповідно до частин першої та другої статті 22 Закону України «Про інформацію» масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

Визначення поняття «аудіовізуальна інформація» міститься у статті 1 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», відповідно до якої аудіовізуальна інформація - будь-які сигнали, що сприймаються зоровими і слуховими рецепторами людини та ідентифікуються як повідомлення про події, факти, явища, процеси, відомості про осіб, а також коментарі (думки) про них, що передаються за допомогою зображень та звуків.

При цьому згідно зі статтею 1 Закону України «Про телекомунікації» Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Засоби масової інформації відіграють істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вони не можуть переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, їх обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із їх обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на них покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-центр» проти України» від 15 липня 2010 року).

ЄСПЛ вказав, що Інтернет, як інформаційний і комунікаційний інструмент, дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси.

Спір у справі, яка є предметом перегляду, стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності фізичних осіб, тому для вирішення заявлених у справі вимог необхідно ретельно зважити ці вимоги на основі критеріїв, закладених практикою ЄСПЛ.

Згідно позиції ЄСПЛ, висловленої у відповідних рішеннях, такі справи, перш за все, потребують перевірки у контексті того, чи було досягнуто справедливого балансу між правом заявників на захист його приватного життя згідно зі статтею 8 Конвенції та правом іншої сторони на свободу вираження поглядів, яке гарантується статтею 10 Конвенції.

Таким чином, у разі, якщо особа звертається з позовом про захист честі та гідності, національні суди, розглядаючи такі спори, мають застосувати відповідні критерії, що збалансовують право на повагу до приватного життя та право на свободу вираження поглядів, і з метою перевірки їх дотримання ЄСПЛ у справах такої категорії з`ясовує наступні питання:

- чи було порушено оприлюдненням інформації інтереси позивача/позивачки, наскільки відома ця особа;

- чи є розповсюджена інформація ствердженням фактів чи оціночним судженням;

- чи достовірною була розповсюджена інформація;

- чи стосувалась інформація, що є предметом розгляду, суспільно-важливих питань, що становлять громадський інтерес;

- чи в контексті такої інформації був/була індивідуалізована позивач/позивачка поіменно чи якимось іншим чином тощо.

Так, зокрема у справі «DYULDIN AND KISLOV v. RUSSIA» від 31 липня 2007 року, що набуло статусу остаточного 31 жовтня 2007 року, заява № 25968/02, ЄСПЛ, констатуючи порушення статті 10 Конвенції у зв`язку з притягненням у судовому порядку до відповідальності осіб, що висловили спірні твердження щодо представників місцевої влади в області, надав вирішального значення, окрім іншого, і критерію знеособленості суб`єкта, стосовно якого такі твердження висловлювались.

Постановляючи вказане рішення, Суд особливу увагу звернув на те, що позивачами у справі про захист честі, гідності та ділової репутації були індивідуальні державні посадові особи - посадові особи влади Пензенської області. Ніхто з них не був поіменно персоніфікований або ж означений якимось іншим чином в листі. В дійсності, єдиною особою, на яку було пряме посилання в документі, був губернатор області, однак він не був в числі позивачів, котрих колективно описали в листі як його «найближче оточення», «команда», або просто як «обласна влада» (пункт 42 рішення).

Національні суди погодились з аргументами позивачів про те, що їх інтереси були порушені публікацією, і тому вони могли звернутися до суду з позовом про захист честі, гідності і ділової репутації, оскільки поняття «влада області», «команда» тощо були достатньо широкими, щоб охоплювати будь-яку посадову особу держави, котра б працювала у виконавчій гілці влади Пензенської області; і позивачі відносились до цієї категорії.

ЄСПЛ не переконаний, що дійшовши такого висновку, національні суди застосували стандарти, котрі узгоджуються з принципами, втіленими у статті 10 Конвенції.

ЄСПЛ підтверджує, що однією із фундаментальних вимог правових норм, що стосуються дифамації, є така, згідно якої для виникнення підстави для позову про дифамацію необхідно, щоб в дифамаційному твердженні містилась вказівка на конкретну особу.

ЄСПЛ вважає, що для того, щоб втручання держави в здійснення права на вільне висловлення думок вважалось би пропорційним переслідуваній ним меті захисту репутації інших осіб, необхідна наявність об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка звернулась в суд з позовом про дифамацію. Просто особистих домислів або суб`єктивного сприйняття тої чи іншої публікації в якості дифамаційної недостатньо для встановлення факту, що публікація напряму зачепила інтереси такої особи. В умовах конкретної справи повинно бути дещо таке, що змушує пересічного читача відчути, що спірне твердження в публікації напряму кидає тінь персонально на позивача, або що цей позивач став об`єктом критики… (пункт 43 рішення).

До обставин справи, яка є предметом перегляду, мають певну подібність також розглянуті ЄСПЛ у своєму рішенні обставини справи «BLADET TROMSO AND STENSAAS v. NORWAY» від 20 травня 1999 року, заява № 21980/93. У вказаному рішенні мова йде про те, що в Bladet Tromso були опубліковані статті, в яких пан Ліндберг, зокрема, заявив, що певні мисливці на тюленів на Harmoni порушили Правила полювання на тюленів 1972 року (forskrifter for utovelse av selfangst) - зі змінами, внесеними в 1980 році Міністерством рибного господарства.

Суд зазначив, що хоча деякі звинувачення були відносно серйозними, потенційний негативний вплив оскаржуваних заяв на репутацію або права кожного окремого мисливця на тюленів був значно послаблений кількома факторами. Зокрема, критика не була нападом на всіх членів екіпажу або будь-якого окремого члена екіпажу (див. рішення у справі Торгейр Торгейрсон проти Ісландії від 25 червня 1992 року, серія A № 239, стор. 28, § 66).

З огляду на факти цієї справи Суд дійшов висновку, що безсумнівний інтерес членів екіпажу у захисті своєї репутації не був достатнім, щоб переважати життєво важливі суспільні інтереси у забезпеченні інформованої публічної дискусії з питань місцевого та національного, а також міжнародного характеру. Тобто, аргументи, на які посилалася держава-відповідач, хоча й є доречними, недостатні, щоб показати, що втручання, на яке скаржилися заявники, було «необхідним у демократичному суспільстві». Незважаючи на межі розсуду національних органів влади, Суд вважає, що не було розумного співвідношення пропорційності між обмеженнями права заявників на свободу вираження поглядів та переслідуваною законною метою. Відповідно, Суд постановив, що мало місце порушення статті 10 Конвенції.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач, посилаючись на наявність публічних висловлювань відповідача щодо мешканців Донецької та Луганської областей, а також російськомовного населення (російськомовних мешканців) всієї України, до якого відноситься й він та члени його сім`ї, просив захистити його порушене право з огляду на те, що такі висловлювання, на його думку, стосуються його безпосередньо, спричиняють йому та його рідним моральні страждання.

Урахувавши рішення Європейського суду з прав людини та, виходячи з того, що для виникнення підстави для позову про дифамацію необхідно, щоб в дифамаційному твердженні містилась вказівка на конкретну особу, а позивач не довів факту поширення відповідачкою інформації, що порушує саме його особисті немайнові права чи принижує його честь і гідність, враховуючи, що висловлювання відповідачки у програмі «Юркевич: акценти», яка транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_3 в ефірі телеканалу НТА, а також під час інтерв`ю, відео якого вона виклала на своєму YouTube каналі, вказує на необмежене коло осіб і не стосується особисто позивача, не містить негативних та недостовірних даних щодо нього чи його рідних безпосередньо, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог.

Висновок судів попередніх інстанцій не суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, зводяться до незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов