Головуючий у І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження № 22-ц/824/2314/2022 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 квітня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення на суму 30 674,06 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 821,66 грн., 3% річних у розмірі 605,52 грн., та понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору на суму 1 921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 01.05.2018 року надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , споживачем яких є відповідач ОСОБА_1 .

Відповідач послуги отримував, однак обов`язок по їхній оплаті належним чином не виконував, у зв`язку із чим у нього перед позивачем утворилась заборгованість по наданим послугам, розмір якої станом на 01.09.2019 року склав 30 674,06 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення на суму 30 674,06 грн., а також на підставі положень ст. 625 ЦК України просив стягнути інфляційну складову боргу у розмірі 821,66 грн. та 3% річних у розмірі 605,52 грн. у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 30 674 грн. 06 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 821 грн. 66 коп., 3% річних у розмірі 605 грн. 52 коп. та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що між ним та позивачем не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на відповідь КП «Київтеплоенерго» від 29.05.2020 року на запит адвоката, згідно якої мешканцям усього будинку, у тому числі кв. АДРЕСА_2 , відмінено попередні нарахування за січень, лютий, березень, квітень 2019 року, що, на думку апелянта, свідчить про неактуальність позовних вимог про стягнення з нього заборгованості по наданим послугам.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Білик І.О. проти задоволення скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (32 101,24 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 01.05.2018 року надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , споживачем яких є відповідач ОСОБА_1 , який зареєстрований у вищевказаному житловому приміщенні.

Також встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки по оплаті наданих йому позивачем послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість по наданим послугам з централізованого опалення, розмір якої станом на 01.09.2019 року становить 30 674 грн. 06 коп., на яку позивачем нараховано 3% річних в розмірі 605 грн. 52 коп. та інфляційну складову боргу у розмірі 821 грн. 66 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла у зв`язку із неналежним виконанням ним обов`язку по своєчасній оплаті за надані йому послуги.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Таким чином, згідно вищенаведених правових норм споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13; висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Оскільки наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується те, що відповідачем неналежним чином виконувався обов`язок по оплаті наданих йому позивачем послуг з централізованого опалення, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Правильним є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційної складової боргу - 821 грн. 66 коп. та 3% річних - 605 грн. 52 коп., оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані йому послуги з централізованого опалення, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому закону та обґрунтовано задоволена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено та доведено факт неналежного виконання відповідачем обов`язку по своєчасній оплаті за надані йому позивачем житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення цієї суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між ним та позивачем не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення, не спростовують обґрунтованості висновків суду про стягнення заборгованості за спожиті послуги, оскільки відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиті послуги.

Аналогічний висновок міститься у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20.04.2016 року по справі № 6-2951 цс15, у якій зазначено, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Необгрунтованими є і доводи скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем відмінено попередні нарахування за січень, лютий, березень, квітень 2019 року, що, на його думку, свідчить про неактуальність позовних вимог про стягнення з нього заборгованості по наданим послугам, оскільки з відповіді КП «Київтеплоенерго» від 29.05.2020 року (а.с.100), на яку посилається відповідач, вбачається, що попередні нарахування за надані послуги не відмінені, а здійснено перерозподіл фактично спожитих обсягів теплової енергії (у тому числі недооблікованих обсягів після корегування розрахункових показників квартирних засобів обліку теплової енергії (КЗОТЕ) та проведено коригування нарахувань за послугу з ЦО мешканцям наведеного будинку за опалювальний період 2018/2019 року, в тому числі для кв. АДРЕСА_2 знято ознаку наявності КЗОТЕ, відмінено попередні нарахування за січень, лютий, березень та квітень 2019 року та здійснено нарахування за послугу з ЦО відповідно до п.п. 2.1.4, 2.2.1, 2.2.2 Методики (як для будинку з будинковими засобами обліку теплової енергії та частковим обладнанням квартир лічильниками тепла). Тобто, відповідачу було нараховано заборгованість за надані послуги в іншому порядку, що спростовує його доводи про скасування заборгованості взагалі. При цьому, розрахунок заборгованості, наявний у справі, є належним та допустимим доказом, і відповідачем не спростований, відтак обґрунтовано покладений судом в основу рішення про стягнення заборгованості.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: