Справа № 510/61/22
Провадження № 2/510/733/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.22 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Пройка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач - директор ДП «РМТП» Ігнатенко М.П. надав відзив на позовну заяву, позовні вимоги по суті визнав, однак із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку - не згоден, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, просить її зменшити до 2986, 58 грн. (надав відповідний розрахунок). Не заперечував щодо задоволення вищевказаної суми. Також просив зменшити і стягнення витрат на правову допомогу, стягнути їх в межах 1000 грн. Просив розглянути справу без його участі.

Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила стягнути з відповідача 24362,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає саме цю суму обґрунтовано нарахованою та такою, що підлягає стягненню на її користь, підстав для її зменшення або звільнення від її сплати - не вбачає, покладаючись на те, що лише у виключних випадках суд має право користуватися правом зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, в даній спірній ситуації - таких випадків немає. Також позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 2750 грн. та суму судового збору (992,40 грн. +496,20 грн. = 1488,60 грн.), сплаченого нею при подачі позову.

Позивачка на задоволенні первинно заявлених позовних вимог наполягала, просила розглянути справу у її відсутності.

В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: договір про надання правової допомоги від 07.01.2022р.; акт наданих правових послуг від 07.01.2022р.; рахунок-фактура №1 від 07.01.2022р. про вартість наданих правових послуг; довідка №1 від 07.01.2022р. про розмір гонорару адвоката (2750 грн.); копія довідки №766 від 12.10.2021р. про заборгованість із заробітної плати за період з лютого 2021р. по жовтень 2021р. - 46268,77 грн.; копія наказу ДП «РМТП» від 30.09.2021р. №113-П про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 від 07.01.2022р.; квитанція про сплату судового збору від 10.01.2022р.; довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про розрахункові операції ОСОБА_1 за банківською карткою; довідка-розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку від 03.02.2022р. №999; копія наказу ДП «РМТП» від 30.12.2020р. №299 про зміну режиму робочого часу; листи-відповіді начальника відділу примусового виконання рішень в Одеській області від 13.10.2021р. та 17.09.2021р.; листи-відповіді начальника відділу примусового виконання рішень в Одеській області від 24.09.2021р. та 04.11.2021р.; копія постанови держвиконавця про арешт коштів боржника - ДП «РМТП» від 01.09.2021р. за численними позовними вимогами; копія повідомлення - умов кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка працювала завідувачкою господарства у Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт» до 01.10.2021р., коли звільнилася за наказом №113-П від 30.09.2021р. у зв`язку із виходом на пенсію.

За період роботи позивачки у ДП «РМТП» заробітна плата виплачувалась нерегулярно, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачкою складалася заборгованість по заробітній платі. Оскільки у добровільному порядку керівництво відповідача заборгованість не погашало, позивачка зверталася до Ренійського районного суду Одеської області із позовом із вимогами про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги позивачки були задоволені, за винесеним судовим рішенням видавалися виконавчі листи, за якими в порядку виконання проводилися виконавчі дії. Згідно ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 10.11.2021р. провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати (46268,77 грн.) було закрито (у зв`язку із добровільним погашенням відповідачем заборгованості по заробітній платі). Згідно банківської довідки про здійснення розрахункових операцій за рахунковою карткою позивачки, остаточний розрахунок із позивачкою було проведено 08.12.2021р., у зв`язку із чим в порядку ст.117 КЗпП України позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку із нею при звільненні, який станом на 09.12.2021р. (за зробленими позивачкою підрахунками) складає 24362,80 грн.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню за рахунок зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення суми витрат на правову допомогу.

Як виходить з матеріалів справи, наданих суду доказів, позивачка працювала у ДП «РМТП» по 01.10.2021р. За час праці у відповідача перед позивачкою склалася заборгованість по заробітній платі, яка остаточно була погашена відповідачем у добровільному порядку.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає їх обґрунтованими та законними по суті, погоджується із підрахунком розміру суми середнього заробітку (24362,80 грн.), зробленим позивачкою. Крім того, суд також враховує і наказ відповідача про зміну режиму робочого часу для працівників ДП «РМТП», внаслідок чого на встановлений наказами період змінювалася кількість відпрацьованих працівником годин на тиждень і сума заробітку у зв`язку із цим. Отже, беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що розміру суми середнього заробітку, що повинен бути виплачений позивачці, складає 24362,80 грн., а з урахуванням застосування положень щодо його зменшення - на користь позивачки слід стягнути остаточно 12181,40 грн. (що відповідає Ѕ частині розміру суми середнього заробітку ).

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно розрахунків, зроблених позивачкою, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 24362 грн. 80 коп., однак, представник відповідача вважає, що вона підлягає зменшенню до 2986,58 грн.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, однак, розглянувши питання щодо самої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що її слід зменшити на 1/2 частину суми - до розміру 12181,40 грн., виходячи з наступних міркувань.

Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд прийняв постанову від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18), в якій визначив наступні правові висновки.

Метою ст ст. 116, 177 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Суд зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати. Cуд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

?Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

?Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

?Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

?Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із нею, а саме, зменшити суму стягнення до розміру 12181 грн. 40 коп. (до 1/2 частини пред`явленої суми у позові). Так, згідно банківської довідки 08.12.2021р. ДП «РМТП» остаточно виплатив ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі. Таким чином, аналізуючи матеріальний стан позивачки, а також і те, що вона (позивачка) до остаточного погашення заборгованості підприємством у добровільному порядку ще до того неодноразово зверталася до суду із вимогами про стягнення їй заборгованості з заробітної плати, оскільки фінансова ситуація, яка склалася у відповідача, призвела до систематичних невиплат заробітної плати всім працівниками даного підприємства, суд допускає, що дійсно, з урахуванням тривалості та несвоєчасності отримання заробітної плати, порушення систематичності в її отриманні, матеріальний стан позивачки взагалі (а не тільки з моменту після звільнення до періоду остаточного розрахунку) погіршився і вона зазнала певних, допустимих майнових втрат. Ці майнові втрати полягали у неможливості забезпечення нормального рівня життя, харчування, спілкування, нервової стабільності людини.

Також, підставою, як критерієм для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, не може бути і розмір добровільно сплаченої відповідачем суми заборгованості позивачці (46268,77 грн.), оскільки щодо цієї суми між сторонами спорів не було.

Щодо строку звернення позивачки до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає його невеликим, таким, що не був умисно затягнутий позивачкою з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та дестабілізації фінансового стану ДП «РМТП». Так, після добровільного погашення відповідачем заборгованості із заробітної плати (08.12.2021р.), ОСОБА_1 13.01.2022р. (через місяць) звернулася до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Аналізуючи підрахунок зменшеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений відповідачем (для приблизної оцінки), - 2986,58 грн., суд вказує на те, що відповідачем була розрахована сума, яку працівник, недоотримавши належні йому кошти, міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя (за прикладом процентних ставок у АТ КБ «ПриватБанк»). Суд відноситься до цього розрахунку, як до такого, що має оціночний характер та підтверджує захисну позицію відповідача, але зазначає, що жодними нормативно-правовими документами не передбачений такий підхід у підрахуванні розміру матеріальних втрат працівника при затримці із ним розрахунку. Суд при прийнятті судових рішень застосовує принципи співмірності, пропорційності та розумності.

Досі чинний КЗпП України не оперує таким терміном, як «співмірність», як, власне, і ЦК України, однак на нього є відсилання у Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), у якому йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Слід також звернути увагу на ст. 11 ЦПК, яка також говорить про пропорційність у цивільному процесі.

Виходячи з цих принципів, а також оцінюючи фінансовий стан ДП «РМТП» (чисельна заборгованість перед працівниками підприємства; накладення арештів на кошти (рахунки) підприємства; постійне прийняття заходів з боку підприємства для зняття арешту з рахунків підприємства для забезпечення платіжноспроможності перед працівниками підприємства та постійні відмови в.о. директора у цьому ), беручи до уваги непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, суд прийняв рішення про зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 12181,40 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що судом позовні вимоги задовольняються частково (за рахунок зменшення їхнього розміру), суд також частково задовольняє вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, стягує їх в розмірі 1000 грн. з відповідача на користь позивачки.

Понесені позивачкою витрати по сплаті судових зборів суд стягує з відповідача на її користь в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 4, 10, 21, 24, 94, 116, 117 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 133, 137, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» (68802. Одеська обл., м. Рені, вул. 28 Червня 259, ) на користь ОСОБА_1 ( КПП - НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 09.12.2021р. - в розмірі 12181 грн. 40 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 1488 грн. 60 коп. судового збору та 1000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК