Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2487/21 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 76 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Миніч Т.І.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №278/1725/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України, що обмежує право на працю, усунення перешкод у виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення

за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Перекупкою І.Г.

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України, що обмежує право на працю, усунення перешкод у виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я та визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

В обґрунтування таких вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 14.05.2013 р. обіймає посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», що підтверджується записом в його трудовій книжці серії НОМЕР_1 за № 37, копією витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань із відомостями про керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.06.2021 р. № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із зміною назви Держаної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» МОЗ України виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України поклало на ОСОБА_2 , не звільнивши при цьому позивача з посади (чи відсторонивши від роботи). Вказаним наказом ОСОБА_2 доручалося подати на державну реєстрацію установчі документи перейменованого центру та направити до МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань із відомостями про реєстрацію змін до установчих документів центру та структуру і штатний розпис перейменованої установи, а також виконувати посадові обов`язки генерального директора до його призначення в установленому законодавством порядку. У зв`язку із невідповідністю наказу МОЗ України від 02.06.2021 р. № 1103 вимогам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», нормам КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у частині покладення виконання обов`язків генерального директора на ОСОБА_2 , державним реєстратором відділу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців департаменту реєстрації Житомирської міської ради 10.06.2021 було зупинено розгляд документів з вимогою привести їх у відповідність до законодавства, а 25.06.2021 р. через не усунення порушень у визначений строк та ненадання наказу про звільнення чи відсторонення позивача від роботи і копії трудової книжки із записом про звільнення, було відмовлено у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу. 19.07.2021 р. позивача було попереджено про наступне звільнення з посади з 01 вересня 2021 року, в якому було зроблено посилання на наказ МОЗ України від 02.06.2021 р. № 1103 та вказувалось, що саме зміни істотних умов праці стали підставою для наступного його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України від 02.06.2021 р. № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» в частині, що стосується покладення на ОСОБА_2 виконання обов`язків генерального директора Державної установи «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», як такий, що перешкоджає ОСОБА_1 , в реалізації права на працю та виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 27 жовтня 2021 року № 39-0 «Про звільнення ОСОБА_1 ». В решті вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду відповідач МОЗ України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги посилається, зокрема, на те, що призначення виконуючого обов`язки Генерального директора державної установи є виключним повноваженням органу управління. Позивача про наступне звільнення попереджено з дотриманням вимог КЗпП України, тобто не пізніше ніж за два місяці. Також просить врахувати, що посада Генерального директора Центру була вільною у зв`язку з чим МОЗ України правомірно призначило на цю посаду виконуючого обов`язки. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги, що крім зміни назви установи, на Центри були покладені нові додаткові функції та видозмінені існуючі.

Позивачпроти доводів апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Богунського районного суду м. Житомира залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами. Вважає, що наказ про звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не зазначені конкретні підстави, яких відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, за якою відбулось звільнення, є шість різних підстав. Наказ про звільнення не відповідає також і Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Крім того зазначає, що посада Генерального директора Центру не була вакантною, перейменування установи не призвело до ліквідації чи скорочення цієї посади, тому не було підстав для призначення виконуючого обов`язки генерального директора іншою особою.

Відповідач ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» направив відзив на апеляційну скаргу МОЗ України, в якому зазначив, що зміна назви посади директор на «генеральний директор» не є підставою для звільнення позивача. Крім того у попередженні про звільнення позивача було зазначено про зміну істотних умов праці (п.6 ст. 36 КЗпП України), а звільнення відбулось на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Підтверджує, що посада генерального директора перейменованого центру не була вакантною і тому не було законної підстави призначати на неї виконуючого обов`язки з оголошенням конкурсу. Вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Представник ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» в судовому засіданні просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, як таку, що не ґрунтується на вимогах закону.

Представник МОЗ України та третя особа ОСОБА_2 повторно не з`явилися в судове засідання, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 14.05.2013 р. обіймає посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», що підтверджено трудовою книжкою та витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань із відомостями про керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

Відповідно до наказу МОЗ України від 02.06.2021 №1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із зміною назви ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України було покладено на третю особу ОСОБА_2 до призначення на цю посаду в установленому законодавством порядку.

Вказаним наказом покладались обов`язки на ОСОБА_2 подати на державну реєстрацію установчі документи перейменованого центру та направити до МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань із відомостями про реєстрацію змін до установчих документів центру та структуру і штатний розпис перейменованої установи.

Однак, 10.06.2021 державний реєстратор відділу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців департаменту реєстрації Житомирської міської ради зупинив розгляд вказаних документів з вимогою привести їх у відповідність до норм законодавства.

25 червня 2021 року через не усунення порушень у визначений строк, ненадання наказу про звільнення чи відсторонення від роботи ОСОБА_1 та копії трудової книжки із записом про звільнення, державний реєстратор відмовив у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу щодо ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

19 липня 2021 року позивач ознайомився з попередженням про наступне звільнення, в якому зазначено, що відповідно до наказу МОЗ України від 02.06.2021 р. № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» будуть змінені істотні умови праці, у зв`язку з чим МОЗ України попереджає про наступне звільнення із займаної посади з 01 вересня 2021 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом МОЗ України № 39-О від 27.10.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначено, що датою звільнення буде вважатись перший робочий день ОСОБА_1 з дати ознайомлення (вручення) з цим наказом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час винесення зазначених спірних наказів позивач не був звільнений та продовжував виконувати свої посадові обов`язки. Призначення іншої особи виконуючим обов`язки директора установи під час її зайняття, (згідно штатного розпису єдиної посади директора) позивачем, обмежують його у здійсненні своїх трудових прав та обов`язків. Скасовуючи наказ про звільнення, суд обґрунтовано визнав його таким, що грубо порушує трудові права позивача, оскільки виданий з порушенням норм трудового законодавства.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.ч. 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Частиною 2 ст. 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 39-1 КЗпП України наведені умови коли строковий трудовий договір може бути безстроковим: якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Виключний перелік підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу міститься у статтях 40, 41 КЗпП України.

Як свідчать матеріали справи, після закінчення строку контракту трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ДУ « Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не були припинені, що в силу приписів статті 39-1 КЗпП України вказує на ту обставину, що дія трудового договору була продовжена на невизначений строк.

В подальшому, до дня видачі МОЗ України спірного наказу № 1103 від 02.06.2021 р. в частині, що стосується покладення на ОСОБА_2 виконання обов`язків генерального директора, трудовий договір із позивачем не розривався, накази про його звільнення з посади директора ДУ «Житомирський лабораторний центр МОЗ України» чи відсторонення від виконання трудових обов`язків, не видавались. Отже, трудові правовідносини між позивачем та ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» тривають з 14 травня 2013 року й до цього часу. Відтак, призначення на посаду виконуючим обов`язки керівника даної установи ОСОБА_2 не відповідає положенням трудового законодавства та порушує права позивача. При цьому, зміна назви посади «директор» на «генеральний директор» не свідчить про те, що посада, яку обіймає ОСОБА_1 , є вакантною.

Наказом МОЗ України № 1103 від 02.06.2021 р. з метою переформатування державних установ лабораторних центрів МОЗ України в центри контролю та профілактики хвороб МОЗ України було змінено назву державних установ лабораторних центрів МОЗ України на центри контролю та профілактики хвороб МОЗ України.

Покладення нових додаткових функцій на Центри та зміна вже існуючих, на які як на доводи апеляційної скарги посилається скаржник, не стосуються зміни функціональних обов`язків керівника закладу та не можуть бути законною підставою для звільнення з посади.

Штатним розписом ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не передбачено наявність двох посад «директор» та «генеральний директор», а положення КЗпП України не містять норм, які б надавали право розірвати трудовий договір за наявності такої підстави як виключення працівника з переліку осіб, на яких покладається виконання обов`язків керівника установи.

Наявність у Міністерства охорони здоров`я України права призначати на посаду та звільняти з посади керівників установ, які належать до сфери його управління, жодним чином не звільняє його від обов`язку дотримуватись положень трудового законодавства України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що зміна назви посади керівника установи не призводить до скорочення посади «директор» та не означає припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), а тому підстав для звільнення його з посади з 01 вересня 2021 р. за п.1 ст.40 КЗпП України у відповідача МОЗ України не було.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Нормативно-правовий аналіз даної норми права дає підстави зробити висновок, що п.1 ч. 1 статті 40 КЗпП України містить шість різних самостійних підстав для звільнення.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 вбачається, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону п.2.3 Розділу 2 Заповнення трудових книжок).

У наказі від 27 жовтня 2021 р. № 39-О «Про звільнення ОСОБА_1 » не вказано, за якою конкретною підставою (ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням установи, скороченням чисельності або скороченням штату працівників) звільнено позивача ОСОБА_1 .

Таким чином наказ МОЗ України № 39-О від 27.10.2021 зазначеним вимогам не відповідає, отже є незаконним. Крім того, МОЗ України попередило позивача про наступне звільнення з 01.09.2021 у зв`язку із змінами істотних умов праці, підстави припинення якого регулюються нормами ст. 36 КЗпП України, а не ст. 40 п.1 КЗпП України.

Звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із переформатуванням установи, на яку як на підставу посилається відповідач, законодавством про працю не передбачено.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 установлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т.ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на те, що відбулася зміна істотних умов праці, оскільки не відбулось запровадження нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій. Натомість, відбулась зміна назви установи, незначне розширення діяльності, покладення на нього додаткових завдань, що супроводжувалось лише зміною посади «директор» на «генеральний директор».

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що посилання представника МОЗ України про законність звільнення ОСОБА_1 з 27.10.2021 р. після його ознайомлення 19.07.2021 р. із попередженням про наступне звільнення з 01.09.2021 р. з посиланням на положення ст. 49-2 КЗпП України є безпідставним. Вказана норма Закону регулює строк попередження про наступне вивільнення, і не є визначальною для самого звільнення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання наказів незаконними та скасуванні наказів МОЗ України від 02.06.2021 №1103 та 27.10.2021 № 39-О.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Головуючий Судді