Постанова

Іменем України

15 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 591/4706/20

провадження № 61-4163св21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун Олена Євгеніївна,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року в складі судді Северинової А. С. та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Левченко Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є., про визнання права власності на спадкове майно та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Його спадкоємцями є діти - позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які прийняли спадщину у встановлений законом строк.

До складу спадщини належали в тому числі грошові кошти, які були розміщені на рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк»: за депозитним договором № SAMDN2208, рахунок № НОМЕР_1 ; за депозитним договором № SAMDN2781, рахунок № НОМЕР_2 .

Однак, вказане спадкове майно було предметом судового розгляду, так як в квітні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила: встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 05 квітня 2010 року по 07 грудня 2011 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину сум грошових коштів на рахунках, відкритих 20 вересня 2011 року в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також виключити зазначене майно зі складу спадкового. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Проте, після набрання чинності попереднім рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2013 року у наведеній справі (яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 грудня 2013 року) ОСОБА_2 отримала 1/2 частину коштів з депозитних рахунків № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк», які належали ОСОБА_5 , про що було зазначено в рішенні Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року.

ОСОБА_1 вважає, що після ухвалення постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року перестали існувати правові підстави щодо утримання ОСОБА_2 коштів, які вона зняла із зазначених депозитних рахунків. Відтак, позивач як спадкоємець ОСОБА_5 має право на частину цих коштів. Приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є. 29 січня 2014 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину з 1/2 частини коштів, які знаходились на депозитних рахунках № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк». У свідоцтві було зазначено, що поточна сума на двох рахунках без нарахованих відсотків становить 34 397,20 доларів США.

Однак, постановою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є. від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину з іншої 1/2 частини коштів, які знаходились на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з тим, що на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» ці кошти відсутні.

25 липня 2020 року позивач надіслала вимогу ОСОБА_2 про повернення їй 1/3 частини з тих коштів, які вона зняла з депозитних рахунків № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» в 2013 році, проте ні відповіді на вимоги, ні повернення коштів відповідач не здійснила.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 частину з 1/2 частини коштів, які були розміщені у ПАТ КБ ПриватБанк: за депозитним договором № SAMDN2208, рахунок № НОМЕР_1 , за депозитним договором № SAMDN2781, рахунок № НОМЕР_2 ; стягнути з відповідача на її користь 11 331,76 доларів США та судові витрати по справі.

У серпні 2020 року ОСОБА_4 подав до Зарічного районного суду м.Суми позов до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є. про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення коштів, в якій просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування та стягнути з відповідача різницю між сумою, яка була отримана відповідачем і яка була стягнута з неї у справі № 591/2496/19 за його позовом, що становить 1 184,09 доларів США.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 09 липня 2020 року визнано за ним право власності на грошові кошти у розмірі 10 147,67 доларів США, які були розміщені в ПАТ КБ «ПриватБанк» за депозитними договорами в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 10 147,67 доларів США. Однак, з позовної заяви ОСОБА_1 він дізнався, що насправді відповідач ОСОБА_2 12 серпня 2013 року отримала з депозитних рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк» більшу суму - 33 995,29 доларів США, ніж ту, яка була зазначена в рішенні Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року. Відтак, він вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 1/3 частина з 33 995,29 доларів США, тобто 11 331,76 доларів США. За таких обставин ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування та стягнути з відповідача різницю між сумою, яка була отримана відповідачем і яка була стягнута з неї у справі № 591/2496/19 за його позовом, що становить 1 184,09 доларів США (11 331,76-10 147,67).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Задоволено позов ОСОБА_4 : визнано за ним право власності на грошові кошти у розмірі 1 184,09 доларів США, які знаходилися в ПАТ КБ «ПриватБанк»: за депозитним договором № SAMDN2208, рахунок № НОМЕР_1 ; за депозитним договором № SAMDN2781, рахунок № НОМЕР_2 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1 184,09 доларів США; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції оскаржене ОСОБА_1 в апеляційному порядку в частині вирішення її позовних вимог.

Постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 залишено без змін.

У іншій частині (щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_4 ) рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

Рішення судів мотивовані тим, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані. Однак, в частині вирішення позову ОСОБА_1 суд за заявою відповідача застосував наслідки спливу позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, в частині вирішення позову ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі вона просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 березня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року та постанови Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: 09 квітня 2020 року по справі № 2-887/11, 21 січня 2020 року по справі № 396/2046/18. Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У квітні 2021 року ОСОБА_2 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Просила суд закрити касаційне провадження відповідно до статті 396 ЦПК України.

Фактичні обставини, встановлені судами

29 січня 2014 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є. ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як спадкоємцям ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких вказані особи успадкували по 1/3 частині кожний з 1/2 частини грошових вкладів з відповідними відсотками, що знаходяться на депозитних рахунках за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк». Вартість спадкового майна - 34 397,20 доларів США, а 1/3 частини - 11 465,73 доларів США.

У справі № 592/1018/14-ц відповідач ОСОБА_2 у квітні 2012 року звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, набуте в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та виключення майна зі складу спадщини. Справа розглядалась судами неодноразово.

У справі № 592/1018/14-ц рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2015 року про задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів на рахунках № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , відкритих 20 вересня 2011 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_5 , скасовано, та ухвалено нове про відому у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року вказане рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року залишено без змін.

Судовим рішенням у справі № 592/1018/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що 20 вересня 2011 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_5 були відкриті депозитні рахунки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 з сумою вкладів по 30 443,01 доларів США кожен; ОСОБА_2 підтвердила, що після набрання чинності попереднього рішення суду першої інстанції, яким за нею було визнано право спільної часткової власності на ці грошові вклади, вона зняла належні їй по 1/2 частині грошових коштів. Станом на 10 лютого 2014 року на даних рахунках відсутні залишки грошових коштів.

За повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 15 вересня 2020 року,з депозитного рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 12 серпня 2013 року було погашено заборгованість у розмірі 7,41 доларів США та виплачено 16 993,94 доларів США ОСОБА_2 ; з рахунку № НОМЕР_2 - виплачено 17 001,35 доларів США.Загальна сума отриманих відповідачем ОСОБА_2 коштів становить 33 995,29 доларів США (16 993,94 + 17 001,35).

Постановою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є. від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину з іншої 1/2 частини коштів, які знаходились на грошових вкладах з посиланням на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» повідомило про відсутність відкритих рахунків, за якими б обліковувались кошти померлого ОСОБА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Зі змісту касаційної скарги видно, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є., про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення коштів.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За частиною другою статті 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Згідно із частиною першоюстатті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частини перша, друга статті 1212 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_1 прийняли спадщину на все спадкове майно, у тому числі, на грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках спадкодавця ОСОБА_5 у банківських установах, а підстава, за якої ОСОБА_2 набула право на 1/2 частину вказаних коштів, знявши їх з депозитних рахунків ПАТ КБ «ПриватБанк», відпала (так як рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину вказаних сум грошових коштів на рахунках у банківській установі), суди попередній інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимоги ОСОБА_1 . Крім того, суди також врахували, що відповідач ОСОБА_2 у відзивах на позов визнала право ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_5 на зазначене спадкове майно.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 27 серпня 2020 року, тобто до постановлення рішення судом, відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК Українивизначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Строк позовної давності є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року у справі № 592/1018/16-ц встановлено, що відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15 березня 2013 року, 20 вересня 2011 року на ім`я ОСОБА_5 відкриті депозитні рахунки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , тип DE03 стандарт з сумою вкладів по 30 443,01 доларів США кожен, з яких, як підтвердила ОСОБА_2 , після набрання чинності попереднього рішення суду першої інстанції, яким за нею було визнано право спільної часткової власності на ці грошові вклади, вона зняла належні їй по 1/2 частині коштів. Станом на 10 лютого 2014 року на даних рахунках відсутні грошові кошти. Цим рішенням апеляційного суду рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О. Є., про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Таким чином, саме за наслідками ухваленого остаточного судового рішення у справі за № 592/1018/14-ц, що було постановлено Апеляційним судом Сумської області 04 липня 2016 року правова підстава, відповідно до якої ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно (грошові кошти на депозитних рахунках) відпала, так як було скасовано вказане судове рішення у встановленому законом порядку. Отже, саме 04 липня 2016 року позивачу стало відомо про порушення її права на спадкове майно і почався перебіг позовної давності.

Відтак, звернувшись 03 серпня 2020 року до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , більше ніж на один рік пропустила позовну давність (яка закінчилася 04 липня 2019 року), про наслідки спливу якої відповідачем заявлено у заяві по суті справи, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. (частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто, суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із недослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом. Такі ж висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із спливом позовної давності.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: 09 квітня 2020 року по справі № 2-887/11, від 21 січня 2020 року в справі № 396/2046/18, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 2-887/11 та у справі, яка переглядається, різні підстави спору, зокрема, у наведеній справі позивачем пред`явлено позов про визнання права власності у порядку спадкування на будинок у зв`язку із відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав невідповідності записів у технічному паспорті. Натомість у справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги незаконним заволодінням спірним майном відповідачем, яке належить позивачу як спадкоємцю, та необхідністю повернення цього майна.

У справі № 396/2046/18 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема, у наведеній справі - про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтва про право на спадщину. Натомість, у справі, яка переглядається - визнання права власності на спадкове майно (грошові кошти на депозитах) та стягнення безпідставно отриманих коштів.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини. З вказаних обставин відсутні підстави для закриття касаційного провадження.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржувані частині з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами в частині вирішення позову ОСОБА_1 ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в оскаржуваній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун Олена Євгеніївна, про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення коштів, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук