провадження № 22-ц/824/1322/2022
головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 9 грудня 1967 року на підставі ордера №Б 60107 на жиле приміщення ОСОБА_2 на сім`ю з 4-х осіб ( ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 ) було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 30 червня 1979 року ОСОБА_4 виїхала на постійне проживання до США. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Проте, 6 лютого 1996 року ОСОБА_3 надала згоду на вселення (користування) та реєстрацію у спірній квартирі своєму сину ОСОБА_6 , який є її (позивача) рідним дідом - батьком її матері ОСОБА_7 .

Як зазначала позивач, після смерті ОСОБА_3 її дід ОСОБА_6 залишився самотнім та запросив її разом з її дитиною для спільного проживання, на що вона погодилась і в червні 2013 року разом зі своїм сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вселилась до спірної квартири. З того часу вона стала постійно проживати у вказаній квартирі та вести з ОСОБА_6 спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер. Після його смерті вона продовжує проживати у спірній квартирі та її утримувати, сплачує квартирну плату та комунальні послуги, а також виконує всі інші умови договору найму житлового приміщення. Її дитина також проживає разом з нею та навчається у школі по місцю їх проживання.

З урахуванням наведеного позивач вважала, що вона та її дитина набули право користування житловим приміщенням, оскільки тривалий час постійно в ньому проживали із наймачем та з його згоди, вели з ним спільне господарство та визнавались членами його сім'ї.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати за нею та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що її дід ОСОБА_10 був єдиним наймачем даної квартири, що також підтверджується матеріалами справи, тому йому не потрібно було отримувати письмової згоди членів сім`ї вселити в займане ним жиле приміщення внучку (позивача) ОСОБА_1 та її сина.

Зазначає, що враховуючи основні положення про докази та враховуючи позицію суду першої інстанції, щодо критичного ставлення до "листа медичного закладу" та сумніви в добросовісному здійсненні позивачем процесуальних обов`язків, суд мав повне право витребувати дану інформацію у вказаному медичному закладі, але обмежився критичним та необґрунтованим ставленням до письмового доказу.

Наголошує, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 фактично підтвердив факт проживання позивача з дитиною в квартирі разом із ОСОБА_12 та підписання акта ЖЕД 301 від 21 грудня 2019 року.

Звертає увагу, що судом першої інстанції було відмовлено в допиті свідків ОСОБА_13 мешканки даного будинку, яка підписувала акт її чоловіка ОСОБА_14 та ОСОБА_7 (мати позивача) чим порушено процесуальні права позивача довести обставини, які мають значення для суду, тим самим порушено принцип змагальності сторін ст.12 ЦПК України.

Звертає увагу суду, що позивач та її син за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 не проживали, з 2007 року позивач навчалась в технікумі в м. Києві, а в подальшому працювала в м. Києві.

Вказує, що судом першої інстанції було неналежним чином досліджено постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року у справі №754/4777/17 за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Андреева А. на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 7 травня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.44-52). У даній постанові (а.с.48) судом апеляційної інстанції було встановлено: "Підставою реєстрації за ОСОБА_7 права власності на вищевказану квартиру став договір купівлі-продажу від 1 грудня 1999 року №435, укладений на товарній біржі "Українська біржа нерухомості" (реєстраційний номер №2074) між ОСОБА_10 та ОСОБА_15 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 , відповідно до актового запису про шлюб від 27 червня 2007 прізвище ОСОБА_17 ).

Наголошує на тому, що матеріалами справи підтверджено та доведено факт того, що ОСОБА_10 є дідусем позивача та батьком її матері ОСОБА_7

10 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Зелінської Н., в якому представник просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010817 від 8 вересня 2016 року, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника. Будинок АДРЕСА_4 на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02 грудня 2010 року "Про питання комунальної власності територіальної громади міста" включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Зазначає, що згідно інформації, наданої КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 27 вересня 2016 року № 13574 право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось. За інформацією Деснянської районної в місті державної адміністрації в Києві від 3 квітня 2017 року встановлено, що з дня набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" по даний час через відділ приватизації державного фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1 . Рішення про приватизацію зазначеної квартири органом приватизації району не приймалось. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва в силу закону на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_7 не набула права власності на майно у встановленому законом порядку.

Вказує, що рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, а договір, на підставі якого ОСОБА_18 , нібито став власником спірного майна, не укладався.Зазначене підтверджується листом Державного архіву міста Києва від 2 березня 2017 року №068/05-17/332, листом Київського міського бюро технічної інвентаризації від 26 жовтня 2016 року №13574 (И- 2016), листом Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 3 квітня 2017 року №102/02/32-2738.

Звертає увагу на те, що оскільки договір купівлі-продажу від 15 червня 1997 року, зареєстрований Товарною біржею "Десятинна" ОСОБА_10 не укладався, останній не мав законних підстав щодо набуття права власності на спірну кватиру, а тому і не мав права її подальшого відчуження.

Зазначає, що матеріали справи не містять інформації про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання позивачки та її малолітнього сина членами сім`ї будь кого із осіб, які зазначені в ордері серії Б № 60107 від 9 грудня 1967 року, виданому Виконкомом Київської міської Ради депутатів трудящих ОСОБА_2 на сім`ю із чотирьох осіб, або судового рішення, яке набрало законної сили, про встановлення факту, що має юридичне значення - проживання однією сім`єю разом із будь якою особою, яка вказана в ордері або була зареєстрована у спірній квартирі.

Також зазначає, що матеріали справи не містять жодних письмових доказів щодо того, чи надавав свою письмову згоду покійний ОСОБА_10 на вселення в спірну кімнату своєї онуки. Навіть якщо припустити, що позивачка вселилася до кімнати покійної бабусі як тимчасовий жилець, договір найму припинився в зв`язку із смертю ОСОБА_19 , позивачка втратила право користування квартирою та підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, оскільки зберігає реєстрацію за іншим місцем проживання, а наявні у справі докази свідчать про те, що зв`язок з житловим приміщенням за своїм місцем реєстрації на момент розгляду справи не втратила.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги підтримали та просили про задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача та представник третьої особи КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва", будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінська Н.М. апеляційну скаргу не визнала і просила відмовити в її задоволенні.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи чи про наявність поважних причин, що перешкоджають його участі у справі, не надав. У суді першої інстанції представник також не з`являвся та до суду першої інстанції надав листа, в якому просив розглядати справу в його відсутність та постановити рішення з урахуванням інтересів дитини.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом було встановлено, що на підставі рішення виконкому Московської районної ради №2271 від 02 грудня 1967 року ОСОБА_2 видано ордер №Б80187 від 09 грудня 1967 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської ради народних депутатів м.Києві від 27 лютого1979 року №109, у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 , особовий рахунок на вищезазначену квартиру переоформлено на ОСОБА_3 (дружина).

З 06 лютого 1996 року у вказаній квартирі був зареєстрований ОСОБА_6 (а.с.58).

Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста" будинок АДРЕСА_4 включений до переліку об`єктів прав комунальної власності територіальної громади міста Києва.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер (а.с.18).

Відповідні обставини були викладені у позові, не заперечуються сторонами спору та були предметом встановлення у постанові Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у цивільній справі №754/4777/17, за наслідком розгляду якої позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено та витребувано у відповідача спірну квартиру на користь територіальної громади міста Києва.

Розпорядженням Київської міської ради № 1307 від 24 липня 2019 року спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Києва, на підставі чого проведено державну реєстрацію права власності (а.с.53, 54-55).

Як вбачається з акта ЖЕД-301 від 21 грудня 2019 року, у спірній квартирі проживає позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з малолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без реєстрації з червня 2013 року.

Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом, позивач просить визнати за нею разом з малолітнім сином право користування спірною квартирою, вказуючи на те, що вона вселилась до спірного житла як член сім`ї наймача, а саме її діда, з його згоди, тривалий час постійно проживає за цією адресою, несе витрати з утримання житла та належним чином виконує умови договору найму.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довела факту набуття нею та її сином права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Однак колегія апеляційного суду не може погодитись з таким висновком, оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо змагальності сторін, внаслідок чого висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено спірні правовідносини та норми права, що підлягають доведенню у цій справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі по тексту ЖК) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом..

За правилами частин 1-2 статті 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб.

За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012 року, та на яку правильно послався суд першої інстанції, - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України (ч. 1-3) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У матеріалах справи наявні докази реєстрації позивача у Богуславському р-ні в АДРЕСА_3 . При цьому встановлено, що житло, в якому зареєстрована позивач та її син, не належить їм на праві власності. Також, сам факт реєстрації не може бути доказом, що саме з цим місем у позивача та її сина існують тісні та триваючі зв`язки.

Суд першої інстанції не навів доказів, які були надані стороною відповідача чи третьою особою, які доводять факт наявності у позивача та її сина безпосередньо зв`язку із місцем реєстрації та факт постійного чи тимчасового проживання позивача та її сина у зареєстрованому місці. Не навів суд першої інстанції також підстав, за яких вважав встановленою відповідну обставину.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про залучення на стадії апеляційного суду нових доказів, які не були подані в суді першої інстанції у спросування висновків суду першої інстанції щодо можливості проживання у місці реєстрації позивача та наявності умов для проживання їх у цьому приміщенні.

Встановлення відповідних обставин на переконання апеляційного суду має суттєве значення для вирішення спору.

Так, 18 листопада 2021 року представником позивача адвокатом Біліченком В.В. було подано заяву до служби у справах дітей Медвинської сільської ради про надання висновку щодо умов проживання малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_3 . 14 грудня 2021 року службою у справах дітей Медвинської сільської ради складено акт обстеження умов проживання, відповідно до висновку якого будинок, що знаходиться за вказаною адресою, не придатний для проживання. До клопотання додані докази направлення цих доказів іншим учасникам спору.

Вдповідач та третя особа не надали доказів, які спростовують обставини непридатності для проживання житла, яке є місцем реєстрації позивача та її дитини.

Крім того, позивачем у підтвердження обставини проживання позивача та її сина у спірному житлі у місті Києві був наданий акт ЖЕД-301 від 21 грудня 2019 року, згідно з яким у спірній квартирі проживає позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з малолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без реєстрації з червня 2013 року.

Суд першої інстанції поставився критично до вказаного доказу з тих підстав, що допитаний в судовому засіданні ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що позивач проживала у спірній квартирі з 2007 року з дідусем та його жінкою, і що дідусь помер в червні 2013 року. Відтак, з урахуванням вказаних суперечностей суд відхилив вказаний акт та відповідні покази свідка.

В той же час покази свідка щодо проживання позивача у спірній квартирі з 2007 року не спростовують факту проживання з червні 2013 року, як і не спростовують сам факт проживання позивача у спірному приміщенні до часу розгляду цієї справи.

Крім того, заперечуючи наявність юридичних підстав для проживання позивача у спірному приміщенні, третя особа, як і сторона відповідача не заперечують її фактичне проживання у цьому спірному приміщенні. Сторона відповідача та третя особа не надають доказів, які свідчать, що у спірному приміщенні проживають інші особи. Більш того, самим представником третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінською Н.М. до матеріалів справи разом з відзивом, також надано доказ, що підтверджує проживання позивача у спірній квартирі разом із сином, а саме акт від 19 грудня 2019 року, складений структурним підрозділом КП "Керуюча компанія" ЖЕД -301 за наслідком проведеного обстеження вищевказаної квартири.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції критично віднісся до усіх наданих позивачем доказів, при цьому не навів жодних доказів, що були надані стороною відповідача та третьої особи у спростування наданих позивачем доказів. Відтак у порушення засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) поклав обов`язок доведення позову лише на сторону позивача.

Так, позивач обгрунтовує позов наявністю тісних та триваючих зв`язків саме із спірною квартирою, оскільки вона тривалий час проживає, працює в м. Києві, її син стоїть на обліку в медзакладі Києва, навчається у Київській школі. Суд відхилив надані стороною позивача докази, а саме копію заяви позивача про зарахування її дитини до школи № 212 Деснянського району м.Києва від 10 квітня 2017 року, довідку зі школи від 22 липня 2019 року № 144 про навчання дитини у цій школі, лист медичного закладу про укладення декларації щодо медичного обслуговування дитини у місті Києві, з тих підстав, що вони складені після смерті діда позивача.

Разом з тим, підставою для відхилення таких доказів мали бути оціночні висновки суду за наявності протилежних доказів, що спростовують ці обставини.

Зокрема, положеннями ч. 2, 3, 4 та 5 ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

А обов`язком суду є керування ходом судового процесу зі збереженням об`єктивності і неупередженності.

Основними доводами сторони відповідача є відсутність юридичних підстав для проживання позивача та її сина у спірному приміщенні, оскільки вона не була у встановленому порядку зареєстрована у цьому приміщенні, а є зареєстрована за іншою адресою. Також зазначали про відсутність рішення про приватизацію спірної квартири, тому квартира є комунальною власністю. Посилались також на встановлені у цивільній справі №754/4777/17 обставини, відсутність вимог у цьому позові чи будь-якого рішення про визнання позивача членом сім`ї покійного ОСОБА_6 , доказів безспірного встановлення обставин щодо надання згоди померлим на вселення позивача.

Також стороною відповідача заперечується, що померлий був одиноки, оскільки мав дочку та дружину, тому міг проживати, наприклад з дружиною, однак дакі доводи носять характер припущення, що не підтверджені доказами, та спростовуються запереченням третьої особи про те, що у спірній квартирі крім померлого ніхто зареєстрований не був.

Не можуть бути визнані обгрунтованими також заперечення проти доводів апеляційної скарги про те, що із припиненням права власності особи (померлого) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, оскільки обставинами у цій справі не встановлено набуття померлим права власності на квартиру. Відтак предметом цього спору є інші правовідносини.

Не можна також погодитись із висновком суду першої інстанції про недоведеність родинних зв`язків між позивачем як онукою померлого користувача спірної квартири, оскільки у підтвердження вказаної обставини позивачем до позову було надано власний паспорт та свідоцтво про народження, у якому її матір`ю зазначено ОСОБА_7 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_20 , у якому її батьком зазначено ОСОБА_6 . Також у матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у цивільній справі №754/4777/17 де судом встановлено, що: "Підставою реєстрації за ОСОБА_7 права власності на вищевказану квартиру став договір купівлі-продажу від 01.12.1999 №435, укладений на товарній біржі "Українська біржа нерухомості" (реєстраційний номер №2074) між ОСОБА_6 та ОСОБА_15 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 , відповідно до актового запису про шлюб від 27.06.2007 прізвище ОСОБА_17 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом першої інстанції не наведені підстави, за яких встановлені у іншій цивільній справі обставини щодо зміни прізвища матері позивача ОСОБА_16 на ОСОБА_21 , а згодом на ОСОБА_17 , були спростовані будь-ким, та мали бути доведені заново.

Судом першої інстанції також не було встановлено обставин, що проживання позивача та її сина разом з дідом обумовлювалося угодою між цими особами, що померлий не висловлював таку згоду та заперечував проти їх проживання, оскільки доказів висловлювання померлим такої незгоди немає у матеріалах справи.

Положеннями ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom"), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 рокуу справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria"), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява № 7205/02, § 60-63).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі "Пауел та Райнер проти Великобританії"). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Стороною відповідача не надано доказів, які свідчать про порушення балансу інтересів, який слід вирішити на користь відповідача, а саме, що тягар на відповідача унаслідок задоволення позову буде покладено більший, аніж тягар позивача.

Судом у оскаржуваному рішенні також не встановлено, у чому полягає`необхідність у демократичному суспільстві" щодо відмови у захисті права позивача на використання спірного житла, у чому існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу, та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Так, хоч спірне житло і перебуває у комунальній власності, проте від грудня 1967 року перебуває у користуванні фізичних осіб. Останній користувач використовува житло до часу смерті у червні 2015 року. За його життя з ним проживала його онука та правнук. Лише у 2020 році власник майна (через 5 років після смерті користувача) звернувся з позовом про виселення ОСОБА_1 , що є предметом окремого спору.

Стороною відповідача не надано доказів необхідності використання цього майна у інший спосіб, а ніж використання спірної квартири позивачем, чи необхідності передачі в користування цього майна іншій особі.

Враховуючи встановлені обставини у справі пр те, що позивачем та її сином не був дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: не було письмової згоди на це наймача, вони не були приписані в спірному жилому приміщенні, проте це приміщення є тривалий час постійним місцем їх проживання, вона вела з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання не обумовлювався угодою між цими особами, та не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, а також не встановлення обставин, за яких наявні підстави вважати, що дід позивача заперечував їх проживання в одному приміщенні, колегія апеляційного суду вважає, що право позивача та її сиина на користування спірним приміщенням шляхом визнання за ними цього права підлягає захистові.

В суді першої інстанції представником відповідача також було заявлене клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач не могла не знати, що правові підстави для проживання її та її малолітнього сина в спірній квартирі припинилися в день смерті єдиного наймача спірної квартири у 2015 році, тому позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст. 257 ЦК України. Однак колегія не може визнати таке клопотання обгрунтованим, оскільки правовідносини використання житла є триваючими. Крім того, відповідач обгрунтовує необхідність застосування строку позовної давності не з часу, коли були порушені права позивача, а з часу, коли на думку відповідача сама позивач неправомірно використовує житло. Тому підстав для застосування строку позовної давності не встановлено.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за розгляд позову судом першої інстанції та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування жилим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути з Київської міської ради () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба