Справа № 450/3006/21 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/4074/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта адвоката Жерухи Р.С., представника позивача адвоката Скочиляс І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Жерухою Романом Степановичем, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь:

-76 512, 49 грн спричиненої внаслідок ДТП майнової шкоди;

-2 000,00 грн витрат на проведення оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу;

-8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу;

-908,00 грн сплаченого судового збору.

Позов мотивовано тим, що 09 серпня 2020 року о 18 год. 35 хв. на автодорозі Н-09 на вул. Зеленій в с. Пасіки-Зубрицькі Пустомитівського району Львівської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенц» номерний знак НОМЕР_1 , не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, та здійснив зіткнення з належним їй транспортним засобом марки «БМВ» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого останній виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ» номерний знак НОМЕР_3 , а транспортний засіб марки «Мерседес-Бенц» номерний знак НОМЕР_1 в подальшому зіткнувся з автомобілем марки «Субару» номерний знак НОМЕР_4 , у результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2020 року відповідача визнано винуватим у згаданій ДТП. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент події не була застрахована, у зв`язку з чим вона звернулася до МТСБ України і отримала 130 000,00 грн страхового відшкодування. Водночас, звітом № 189/21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженому транспортному засобу від 16 лютого 2021 року стверджується, що розмір збитків, завданих пошкодженням автомобіля марки «БМВ» номерний знак НОМЕР_2 становить 206 512 грн 49 коп. Вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати різницю між розміром збитків і виплаченим страховим шкодуванням у розмірі 76512 грн 49 коп., а також витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 76 512 грн 49 коп. завданої майнової шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

03 листопада 2021 року відповідач подав апеляційну скаргу, підписану адвокатом Жерухою Р.С., в якій просить рішення суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, внаслідок чого не міг подати відзив на позовну заяву і спростувати доводи позивача. Вказує, що на момент ДТП, яка мала місце 09 серпня 2020 року його цивільна відповідальність була застрахована в компанії UNIQA. Відповідач не був присутній при проведенні огляду ТЗ позивача 28 серпня 2020 року, який здійснювався оцінювачем ОСОБА_4 , оскільки про такий його не повідомлено. Посилається також на те, що автомобіль марки «БМВ XI» був придбаний 16 січня 2020 року на аукціоні «СОРАRТ» в США за $ 9 600 і враховуючи пошкодження, отримані в ДТП 09 серпня 2020 року, загальна сума вартості запчастин в ремонтній калькуляції (без зносу) 272 493 грн 55 коп. є непідтвердженою. Звертає увагу й на те, що вартість ремонту оцінювачем вирахувано не на дату, коли відбулася ДТП 09 серпня 2020 року, а на дату 07 вересня 2020 року, курс євро в звіті вказано 32,4279, а згодом в ремонтній калькуляції 32,4087. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що акт виконаних робіт між ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_4 датовано 15 лютого 2021 року, в той час звіт і ремонтна калькуляція здійснена 16 лютого 2021 року, тобто відомості про час закінчення робіт і приймання їх замовником ОСОБА_2 від ФОП ОСОБА_4 суперечать (передують) часу виконання звіту.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, під час ухвалення оскаржуваного рішення.

У січні 2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Скочиляс І.М., в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2020 року (справа № 450/2560/20), останній зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між виплаченою сумою страхового відшкодування і реальною вартістю ремонту в розмірі 76 512 грн 49 коп.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09 серпня 2020 року за участю транспортних засобів сторін у справі, а також винуватості відповідача у її скоєнні, учасниками справи, а також особою, яка подала апеляційну скаргу не заперечується, та визнаються. Відповідачем також не заперечується факт виплати Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - МТСБУ) позивачу страхового відшкодування за цією ДТП у розмірі 130 000,00 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення з винуватця ДТП різниці між виплаченим МТСБУ позивачу розміром страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди, із правильністю визначення якої, відповідач не погоджується.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки врегульовано положеннями статті 1188 ЦК України.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави стверджувати, що особа, яка не застрахувала свою цивільну відповідальність, однак є винною у спричинені шкоди джерелом підвищеної небезпеки, повинна відшкодувати потерпілому різницю між регламентною виплатою, здійсненою МТСБУ та фактичним розміром шкоди.

При цьому, в даному випадку може бути застосовуваний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 про те, що: «правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати)», незважаючи на те, що такий зроблено щодо тлумачення положень статті 1194 ЦК України, якою врегульовано вирішення цього питання у разі страхування особою своєї цивільної відповідальності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що «відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що «якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Відповідно до статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина третя статті 83 ЦПК України).

У разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи (частина шоста статті 187 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 187 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається, що відкриваючи провадження в даній справі суд вирішив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що з огляду на ціну позову відповідає вимогам статей 19, 274 ЦПК України (а.с. 71, 72).

До моменту відкриття провадження у справі, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, згідно з якою такий зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 65).

На вказану адресу відповідачу, з дотриманням вимог статті 128 ЦПК України надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, однак такі повернулися на адресу суду із зазначенням причин того, що адресат відсутній за вказаною адресою, що у розумінні цієї ж статті, вважається належним повідомленням.

З огляду на наведене, а також на те, що така сама адреса відповідача зазначена в апеляційні скарзі, за цією адресою, кореспонденція надіслана апеляційним судом, відповідачем отримана, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а навпаки свідчать про недобросовісне використання відповідачем своїх процесуальних прав та нехтування процесуальними обов`язками.

Аналіз матеріалів справи засвідчує, що під час оформлення матеріалів ДТП, яка мала місце 09 серпня 2020 року, за участю відповідача, останній не повідомив працівникам Національної поліції, а також іншим учасникам ДТП про те, що його цивільна відповідальність застрахована, не зазначив страховика, а також не повідомив останнього про цю подію, враховуючи те, що така має ознаки страхового випадку.

Наведене свідчить про недобросовісність вказаних дій відповідача, і не вчинення ним таких дій не сприяло страховику та/або МТСБУ у розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Статтею 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до частини першої статі 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Системний аналіз частини першої статті 9 ЦПК України в контексті статті 10 Конституції України дає підстави дійти висновку про те, що всі письмові процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги), які подаються до суду, повинні бути викладені виключно Державною мовою.

У разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат».

У цьому зв`язку, додана до апеляційної скарги копія полісу-зелена карта, без перекладу на українську мову, не може бути досліджена апеляційним судом.

Як пояснив під час апеляційного розгляду представник відповідача, оцінка доданої до апеляційної скарги копії зеленої карти на іноземній мові, не повинна здійснюватися в межах цієї справи, адже це є предметом врегулювання між його довірителем та МТСБУ. Просив врахувати, що позов пред`явлено лише до винуватця (відповідача у справі).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру шкоди відхиляються колегією суддів апеляційного суду з огляду на наявні матеріали справи, яким судом дана належна оцінка, зокрема,звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних ТЗ № 189/21, складеному 16 лютого 2021 року на замовлення позивача, а також витребуваному під час апеляційного розгляду звіту про оцінку автомобіля № 3032/20, складеному 29 вересня 2020 року на замовлення МТСБУ, на підставі якого і було здійснено позивачу регламенту виплату, які відповідачем жодним чином не спростовані.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи, з огляду на те, що таке не заявлялося в суді першої інстанції, окрім цього зацікавлена особа не позбавлена була можливості самостійно звернутися до експерта з метою отримання відповідного висновку.

При цьому, колегія суддів враховує, що вартість відновлювального ремонту згідно звіту, складеного на замовлення МТСБУ є вищою ніж у доданому до позовної заяви звіті, складеному на замовлення позивача, однак з урахуванням положень статті 13 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги у заявленому розмірі є доведеними.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що під час вирішення питання про стягнення витрат на проведення оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, та допустив порушення норм процесуального права під час вирішення цього питання.

В пункті 161 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) міститься такий висновок: «Велика Палата Верховного Суду висновує, що відсутні підстави для стягнення 800,00 грн вартості витрат на проведення оцінки транспортного засобу на користь позивача, оскільки потерпілим не був дотриманий порядок залучення експерта та відшкодування страховиком витрат за проведення такої експертизи, передбачений положеннями пунктів 34.2, 34.3 статті 34 Закону № 1961-IV».

За обставинами справи, що переглядається МТСБУ дотримано положення пунктів 34.2, 34.3 статті 34 Закону № 1961-IV, та складено висновок про оцінку збитку, на підставі якого і здійснено регламентну виплату, тому у позивача не виникло право на самостійне обрання експерта (спеціаліста), і як наслідок право на компенсацію понесених ним витрат на проведення відповідної оцінки.

Підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу, в ході апеляційного розгляду, не встановлено.

Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив в цілому законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині стягнення витрат на проведення оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу слід скасувати, та в цій частині ухвалити нове про відмову у їх стягненні. В решті рішення суду слід залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано лише в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги слід залишити за особою, що її подала.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

З матеріалів справи убачається, що до закінчення судових дебатів адвокат Скочиляс І.М., яка діє від імені позивача, заявила клопотання про стягнення з позивача понесених судових витрат у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, до якого додано детальний опис наданих послуг та акт прийому-передачі наданих послуг.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача заперечив проти стягнення цих витрат, однак не довів їх не співмірності.

Незважаючи на це, колегія суддів вважає, що до стягнення підлягає сума 3 500,00 грн, оскільки послуга аналіз апеляційної скарги, охоплюється послугою написання відзиву на апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Жерухою Романом Степановичем, задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року в частині вирішення питання про стягнення 2 000,00 грн витрат на проведення оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу скасувати, та ухвали в цій частині нове про відмову у стягненні цих витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи на правничу допомогу у сумі 3 500,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич