Справа № 296/7590/21
УХВАЛА

Іменем України

"22" лютого 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по аліментам в розмірі 1445,28 рублів по курсу Національного Банку Республіки Білорусь,

ВСТАНОВИВ:

Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надіслало до Корольовського районного суду м. Житомира клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по аліментам в розмірі 1445,28 рублів по курсу Національного Банку Республіки Білорусь.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22.12.2021 року визначено дату, час і місце розгляду клопотання в приміщенні Корольовського районного суду м. Житомира за адресою: м. Житомир, майдан Соборний, буд.1, каб. 208.

22.02.2022 року від боржника ОСОБА_2 надійшла заява із запереченнями щодо задоволення клопотання. Зокрема у заяві зазначено, що в період з 16.04.2011 року по 25.08.2015 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , від якого у них народилося два сина. Після розлучення ним було подано заяву до суду на оскарження батьківства. В суді ОСОБА_1 повідомила, що він не являється біологічним батьком дітей та рішеннями суду його було виключено із актового запису про народження ОСОБА_3 та актового запису про народження ОСОБА_4 . Крім того вказав, що у ОСОБА_1 на утриманні була дочка ОСОБА_5 , яку він удочерив, але у подальшому було прийнято рішення суду про анулювання удочеріння. Наголошує, що за весь час у нього утворилася заборгованість по аліментах з утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які були нараховані по рішенню суду. Зазначив, що відмовляється виплачувати будь-які грошові кошти, оскільки не являється біологічним батьком дітей. Також боржником додано до заяви копію рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь у справі №2-241-18г від 18.03.2018 року, від 23.06.2017 року та рішення Лепельського району Вітебської області Республіки Білорусь у справі №2-360-2017 від 19.06.2017 року. Також у заяві просив розглянути клопотання у його відсутність (а.с.46-49).

Дослідивши клопотання стягувача та додані до нього письмові матеріали, а також документи надані боржником та оцінивши докази в сукупності, суд дійшов таких висновків.

З змісту клопотанні від 23.07.2021 року вбачається, що воно містить звернення про надання дозволу на примусове виконання рішення суду до компетентного суду Російської Федерації, а не до суду України. Тому на думку суду не можна вважати, що клопотання формально подано до компетентного суду згідно ч. 1 ст. 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та ст. 465 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України).

Разом з тим, оскільки таке клопотання надійшло через Міністерство юстиції України, суд зважаючи на положення ч. 2 ст. 465 ЦПК України та на встановлене місце проживання боржника на території Корольовського району м. Житомира, вважає за можливе розглянути клопотання.

Судом встановлено, що рішенням суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 33% всіх видів його доходу, але не менше 75 відсотків бюджета прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, щомісячно на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 03 грудня 2014 року і до їх повноліття (а.с. 9-10).

19 червня 2017 року рішенням Лепельського району Вітебської області Республіки Білорусь було вирішено скасувати удочеріння ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , залишивши дитину матері ОСОБА_1 (а.с. 49).

23 червня 2017 року рішенням суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь було вирішено виключити із актового запису №256 про народження ОСОБА_3 відомості про батьківство ОСОБА_2 (а.с.47).

28 березня 2018 року рішенням суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь було вирішено виключити із актового запису про народження ОСОБА_4 відомості про батьківство ОСОБА_2 (а.с.48).

Відповідно до довідки б/н та дати головного судового виконавця відділу примусового виконання Лепельського району вказано, що у відділі примусового виконання Лепельського району на виконанні знаходилося виконавче провадження про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відкритого на підставі виконавчого листа №2-137/14 від 03.12.2014 року. В ході виконання боржник встановлений проживаючим по адресі: АДРЕСА_1 . Виконавчий документ був повернутий стягувачу 30.04.2021 року з заборгованістю по виконавчому документу в сумі 1445,28 BYN (а.с.4).

Згідно довідки голови суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь вказано, що рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, вступило в законну силу 16.12.2014 року. Рішенням суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь рішення суду міста Новополоцька від 03 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей скасовано за нововиявленими обставинами. Рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості, що утворилася за період дії рішення суду в розмірі 1445,28 рублів по курсу Національного Банку Республіки Білорусь (а.с.8).

Згідно ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Частиною 2 статті 465 ЦПК України передбачено, що якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; мотиви подання клопотання. До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Згідно ч.1 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР ратифіковано із застереженнями Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22.01.1993 року) (далі за текстом - Конвенція).

Згідно зі ст. 51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань, рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ст. 53 Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Згідно ст. 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Відповідно до п. "е" ч. 1 ст. 55 Конвенції у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Як вказувалося вище, статтею 463 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

В даному випадку заявник просить визнати та звернути до примусового виконання рішення суду від 03.12.2014р. про стягнення періодичних платежів - аліментів. При цьому, згідно довідки голови суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь, вказане рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей скасовано за нововиявленими обставинами. Тобто, на момент надходження клопотання рішення про стягнення періодичних платежів відсутнє, їх щомісячне нарахування припинено, а наявна лише заборгованість за вказаним рішенням.

Таким чином, з урахуванням положень Конвенції про врегулювання саме нормами національного законодавства можливості стягнення за терміном давності, підлягає застосуванню положення ст. 463 ЦПК України про допустимість пред`явлення до примусового виконання рішення про стягнення періодичних платежів та заборгованості по ним лише за останні три роки.

Тобто, оскільки ставиться питання про необхідність примусового стягнення боргу по аліментам в розмірі 1445,28 рублів, необхідно встановити та підтвердити період виникнення вказаної заборгованості.

Однак, до клопотання не було приєднано належних документів, що підтверджують період виникнення заборгованості (період впродовж якого здійснювалося нарахування по щомісячних платежах, їх повна або часткова оплата боржником та формування заборгованості саме в межах терміну давності звернення). Слід зауважити, що в клопотанні та в доданих документах не вказано про дату скасування рішення суду від 03.12.2014р. за нововиявленими обставинами, не надані такі документи і боржником.

Так як до клопотання не було додано належних документів про часткове виконання рішення суду, зокрема в підтвердження того, що сума боргу виникла за останні три роки, рішення суду про стягнення аліментів скасоване, відомості про дату припинення нарахування аліментів відсутні, а тому суд доходить висновку про не дотримання при зверненні з клопотанням вимог п. "в" ч. 2 ст. 53 Конвенції, та про не підтвердження відповідності клопотання вимогам ст. 463 ЦПК України, у зв`язку з чим неможливо постановити ухвалу по суті.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, суд з метою забезпечення прав стягувача на отримання боргу, вважає за необхідне застосувати положення ч.2, ч.4 ст.466 ЦПК України, оскільки в даному випадку вбачається не надання до клопотання документа, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання з урахуванням вимог законодавства про можливість стягнення боргу за періодичними платежами лише за останні три роки.

Тому клопотання слід залишити без розгляду та повернути його разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Керуючись ст. 462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду міста Новополоцька Вітебської області Республіки Білорусь від 03.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по аліментам в розмірі 1445,28 рублів по курсу Національного Банку Республіки Білорусь - залишити без розгляду та повернути разом з документами, що додані до нього, ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту ухвали:01.03.2022.