СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/809/21
Провадження №2/547/55/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року смт Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Самойленко Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Вареник К.А.,

учасники судового провадження:

представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Трембач В.В.,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача - адвокат Мірошник М.О.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року до суду звернулися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначили, що позивачці ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В 2018 році в належній позивачці ОСОБА_1 з її згоди зареєструвалася її донька - ОСОБА_2 , а її колишній чоловік ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі починаючи з 2018 року без реєстрації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 02.09.2020 року рішенням Семенівського районного суду Полтавської області шлюб між ними розірвано, але ОСОБА_3 продовжує проживати в належній позивачці квартирі та відмовляється добровільно її звільняти. Подальше проживання відповідача у квартирі ОСОБА_1 є неможливим, оскільки квартира складається з однієї кімнати житловою площею 18,5 кв.м., в якій проживає ОСОБА_2 разом з двома доньками та ОСОБА_3 , тоді як у відповідності до ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинили бути подружжям і після розлучення перебувають у неприязних відносинах, то факт проживання ОСОБА_3 в її квартирі перешкоджає позивачці вільно володіти і розпоряджатися власним майном, а ОСОБА_2 створює нестерпні умови під час проживання у вказаній квартирі як члену сім`ї власника майна. Тому позивачка вважає, що відповідач як особа, що не являється членом сім`ї власника або користувача квартири втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце судового засідання.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце судового засідання.

Представник позивачів - адвокат Трембач В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Наголосив на тому, що право власності ОСОБА_1 відповідачем не оспорювалося, а її право як власника порушується тим, що ОСОБА_3 з її донькою ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини та не можуть разом проживати в одній квартирі, яка є однокімнатною, житловою площею 18,5 кв.м, де також проживають неповнолітні доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вона, як власник бажає щоб там проживала її донька з дітьми.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначив, що фактично цю квартиру він купував за свої кошти, оформлена квартира була на ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він перебував за місцем своєї роботи на обліку для поліпшення житла. В подальшому за свої кошти зробив ремонт у цій квартирі, сплачував комунальні платежі. Факт права власності ОСОБА_1 ним не оспорювався. У квартирі не зареєстрований, зареєстрований за адресою у будинку матері, оскільки має пільги з оплати комунальних послуг та бажав таким чином допомогти матері. На його думку не створює перешкод ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні її майном.

Відзивом від 16.11.2021 відповідач ОСОБА_3 зазначив, що він дійсно, як зазначено в позовній заяві та не заперечується сторонами, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що також додатково підтверджено довідкою виконавчого комітету Семенівської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про зареєстроване місце проживання відповідача від 16.07.2021 року та актом обстеження депутата селищної ради від 15.07.2021 року.

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив факт не проживання відповідача у спірних житлових приміщеннях (квартирах), які знаходяться в АДРЕСА_3 більш ніж протягом 1 року. Тим паче, позивачем не надано жодних доказів самовільного зайняття житла. Навпаки, один із позивачів в своїх поясненнях по іншій справі зазначив, що відповідач вселився у спірне житло за згодою власника, що відповідає дійсності, та що відповідач увесь час користується спірною квартирою і продовжує користуватися станом на сьогодні, здійснюючи тим самим догляд і утримання дітей, які проживають разом з ним. З моменту придбання квартири в 2015 році відповідач жодного разу не припинив користування житлом, здійснив ремонт квартири. Окрім того, відповідач також ніс витрати пов`язані з утриманням даної квартири, сплачує комунальні послуги, що підтверджується відповідними роздруківками обігу коштів по платіжній картці. Особисті речі відповідача також знаходяться в зазначеній квартирі. Зареєстрованого на праві власності іншого житла відповідач також немає, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій відсутні будь-які відомості про зареєстроване право власності на житлові приміщення.

Позивачем не доведено доказів, того, що відповідач перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, створює перешкоди у доступі до житлових та нежитлових приміщень, позивачем не було конкретизовано коли, яким чином та за яких умов відбувалося так звані "порушення права власності" позивача.

Зазначив, що сам по собі факт власності на зазначені приміщення та припинення родинних (шлюбних) відносин не є беззаперечною обставиною для позбавлення особи права користуватися житловими приміщеннями, що підтверджено численною судовою практикою, зокрема: постанова ВС від 03.02.2020 по справі № 369/12110/18, постанова ВС від 22.01.2020 по справі № 686/1436/18, постанова ВС від 19.12.2019 по справі № 521/448/17.

Ні у ЦК, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння нерухомістю (постанова КЦС ВС від 22.09.2021 у справі № 520/8902/18). Не заслуговують на увагу доводи позивачів щодо невідповідності житлової площі щодо кількості проживаючих в квартирі осіб, адже положення статті 47 ЖК УРСР не застосовується до житла приватної форми власності, а стосується лише житла, яке надається громадянам державного або комунального житлового фонду. Таким чином, відповідач на законних підставах використовує житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а виселення позивача спричинить непропорційне втручання в право особи на житло. Відтак, позов є також безпідставний та задоволенню не підлягає (а.с. 42-43).

Представник відповідача - адвокат Мірошник М.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та додатково зазначив, що до позовної заяви не долучено жодного доказу порушення прав позивачів на користування та розпорядження даною квартирою. В дану квартиру відповідач вселився зі згоди позивачки ОСОБА_1 , як член сім`ї, як чоловік її доньки. Факти неприязних відносин між останніми не встановлені. Останній не має іншого житла на праві власності. Наразі в Україні оголошено воєнний стан, тому виселення відповідача є неприпустимим.

Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Житлова площа квартири становить 18,5 кв.м., загальна площа становить 36,5 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , - це квартира посімейного заселення, яка розташована на 1 поверсі 1- поверхового будику та складається з 1 кімнати житловою площею 18,5 кв.м, кухні 6,8 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 3,0 кв.м, ванної кімнати, коридору, площею 4,9 кв.м, комори площею 0,6 кв.м. Квартира (кімната) обладнана лоджією 1,9 кв.м. Загальна площа квартири становить 36,5 кв.м. Висота приміщень 2,55 м. Матеріал зовнішніх стін - цегла, матеріал перекриття - з/б. Будинок підключено до газової, електроосвітлювальної мереж та обладнано водопроводом, каналізацією, індивідуальним опаленням (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_3 вселився у зазначену квартиру зі згоди її власника - ОСОБА_1 як член її сім`ї, чоловік доньки - ОСОБА_2 .

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 02 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 15).

Відповідно до листа Центру надання адміністративних послуг Семенівської селищної ради від 27.09.2021 року за № 01-15/267 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради від 16.07.2021 за № 5311, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 44).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.11.2021 за № 283948432 у ОСОБА_3 відсутнє будь-яке право власності на нерухомість (а.с. 45)

Позивачка ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Сектору поліцейської діяльності Відділення поліції № 1 ГУНП в Полтавській області про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за фактом незаконного проживання за вказаною адресою, але листом від 27.10.2021 та 13.10.2021 останній повідомлено, що ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не встановлено, кримінальне провадження не розпочиналося (а.с. 31, 32).

Розглядаючи справу, суд керується нормами Конституції України, Конвенцією про основоположні права та свободи, Цивільним та Житловим кодексами, а також враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі №447/455/17 від 13.10.2020 та у постановах Верховного Суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі МакКенн проти Сполученого Королівства від 13 травня 2008 року пункт 50, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02 грудня 2010 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим що права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 зазначила, що у разі вирішення спору між власником житла та користувачем, який був членом сім`ї власника, необхідним є баланс інтересів сторін спору.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13.10.2020, питання про зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла, крім того має бути дотримано баланс між захистом права власності позивачки як власника житла та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою.

Відповідно до ст.50 ЖК УРСР не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною. Крім відповідача у квартирі проживає донька власниці ОСОБА_2 , а також доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).

Отже враховуючи баланс інтересів позивачки ОСОБА_1 , як власника квартири, та відповідача ОСОБА_3 , як користувача цієї квартири - колишнього члена сім`ї власника, суд приходить до висновку, що права власника у цій справі переважають над правами користувача, яким є відповідач.

Волевиявленням власниці квартири ОСОБА_1 є бажання, щоб у квартирі після розлучення залишилась проживати її донька - ОСОБА_2 з доньками. Проживання ОСОБА_3 перешкоджає власнику у здійсненні розпорядження майном у спосіб, визначений нею. Квартира складається з однієї кімнати площею.18.5 кв.м., відповідно до житлового законодавства спільне заселення осіб різної статі, старших за дев`ять років, крім подружжя, не допускається відповідно до вимог житлового законодавства. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять.

Докази відповідача сплату комунальних платежів та про проведений ремонт у квартирі, а саме кошторис на проведення ремонтних робіт, суд до уваги не приймає, як такі, що не мають доказової бази у даному спорі.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивачки ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні вище зазначеною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 , суд визнає їх необгрунтованими.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_2 не є власником згаданої квартири, а проживає в ній як член сім`ї власника. Інших доказів порушення її прав суду не надано.

Враховуючи вище зазначене, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 1, 2, 15, 259, 268, 317, 319, 383, 391, 401-406 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири, - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири, - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 21.04.2022.

Суддя Л.М. Самойленко