УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 572/50/21

провадження № 61-20244ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 9 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального підприємства (далі - КП) «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 9 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постановою Рівненського апеляційного суду

від 9 листопада 2021 року, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 9 листопада 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, від 5 листопада 2020 року у справі № 686/30735/19-ц, від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17, в ухвалі Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі

№ 6-10006кс02 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Сарненський районний суд Рівненської області виходив з того, що 1 грудня 2020 року ОСОБА_1 мала перебувати на робочому місці, проте у цей день нею допущено прогул без поважних причин, що підтверджується актами від 1 грудня 2020 року, внаслідок чого її звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої

статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України; згоду на звільнення позивача з роботи надано Профспілковим комітетом КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області. Суд першої інстанцій дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження поважності причин її відсутності на робочому місці не надано, тому її звільнення з роботи за прогул без поважних причин відбулося без порушення її трудових прав.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 6 листопада 2020 року КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області листом № 198 попередило ОСОБА_1 про розірвання трудового договору в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та проведенням структурної перебудови внаслідок скорочення витрат на утримання підприємства.

Наказом КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області № 78 від 8 грудня 2020 року «Про звільнення працівника» визначено, що ОСОБА_1 звільнено з посади економіста зі збуту з 8 грудня 2020 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, бухгалтерію зобов`язано нарахувати компенсацію за невикористану відпустку та провести розрахунок і виплату заробітної плати, видати трудову книжку.

До суду першої інстанції ОСОБА_1 надано заяву від 1 грудня 2020 року, в якій вона просить начальника КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області Агапова В. В. надати їй відпустку на 1 грудня 2020 року у зв`язку зі станом здоров`я. Судами попередніх інстанцій встановлено, що на заяві відсутні відомості про отримання (вручення) її відповідачем та резолюція керівника.

Згідно листка непрацездатності серії АДШ № 642383, виданого 2 грудня 2020 року, ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 2 грудня 2020 року до 4 грудня 2020 року.

Комісією КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області складено акти об 11 год 30 хв та о 17 год від 1 грудня 2020 року, в яких зазначено про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 1 грудня 2020 року з 8 год до 11 год 30 хв та з 11 год 30 хв до 17 год; про відсутність на роботі ОСОБА_1 заздалегідь не попереджала.

Листом від 4 грудня 2020 року, який вручено ОСОБА_1 8 грудня 2020 року, та наказом від 8 грудня 2020 року № 77, з яким позивача ознайомлено, запропоновано ОСОБА_1 надати пояснення про відсутність на робочому місці 1 грудня 2020 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій також установлено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі 1 грудня 2020 року у зв`язку з поганим самопочуттям, однак передала через свого батька заяву про надання їй одного дня відпустки.

7 грудня 2020 року начальник КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області звернувся до Первинної профспілкової організації КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області з клопотанням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці 1 грудня 2020 року.

Профспілковим комітетом КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судами першої та апеляційної інстанції за матеріалами справи також установлено, що 1 грудня 2020 року від ОСОБА_1 заява про надання відпустки не надходила.

17 березня 2021 року начальник КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області повторно звернувся до Первинної профспілкової організації КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області з клопотанням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Профспілковим комітетом КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області повторно надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; позивач на засідання профспілкового комітету не з`явилася, проте належним чином повідомлена про засідання.

29 березня 2021 року ОСОБА_1 надала заяву профспілковому комітету КП «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про проведення розгляду справи без її участі, проте в присутності її батька.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин та враховуючи докази, передбачені статтею 76 ЦПК України. При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров`я може підтверджуватися не лише листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, випискою з медичної карти амбулаторного хворого, а також показаннями свідків чи іншими доказами.

Враховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що непрацездатність ОСОБА_1 1 грудня 2020 року, яка відповідачем визнана прогулом без поважних причин, не доведена позивачем належними та допустимими доказами.

Також судами встановлено, що з урахуванням вимог статті 43 КЗпП України, для звільнення позивача надано попередню згоду виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої була позивач.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з принципу змагальності сторін і зазначили, що сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції.

Встановивши, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження своїх вимог не надано, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, від 5 листопада 2020 року у справі № 686/30735/19-ц, відхиляються касаційним судом оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 572/50/21, судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи. У справах № 459/2618/17 та № 686/30735/19-ц судами встановлено, що позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності факту здійснення ними прогулу без поважних причин.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 встановлено, що позивачу відмовлено у задоволенні позову з огляду на наявність підстав для його звільнення з роботи на підставі

пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, тому посилання на таке судове рішення касаційним судом не приймається.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Тому посилання заявника на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях ухвали Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі № 6-10006кс02 касаційним судом не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду

від 9 листопада 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 9 листопада 2021 рокусуд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 9 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Клесівводоканал» Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук